ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи 766/19902/18 Головуючий у 1-й інстанції Єпішин Ю.М. 
Номер провадження: 22-ц/819/780/21 Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Полікарпової О.М.
суддів: Воронцової Л.П.
                        Ігнатенко П.Я.
секретар Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Єпішина Ю.М. від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений 12.12.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстровим №3917.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2018 року у справі № 2120/5592/12 стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 538 200,00 грн., як безпідставно нею отримані на підставі договору, який в послідуючому був визнаний недійсним. 05.10.2018 року їй стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного житлового будинку на користь свого онука ОСОБА_4 за вказаним вище договором дарування. Позивач зазначає, що на день укладення договору дарування від 12.12.2014 року було скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07.05.2012 року та від 11.05.2012 року у справі №2120/5592/12. ОСОБА_3 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, була обізнана про наявні та можливі судові рішення щодо стягнення з неї заборгованості, а тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на майно. 
Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Петрова Олена Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалено без повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог. Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року, у справі 6-202цс15, оскільки обставини зазначеної справи відрізняються від тих, що встановлені у даній справі. Вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про фіктивний перехід права власності з метою приховати це майно від виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує на те, що в апеляційній скарзі не зазначено, в чому конкретно полягає незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, які обставини судом встановлено неправильно, які докази неправильно досліджені або не досліджені взагалі. Зазначила, що доводи апелянта про відчуження нею майна з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 є непідтвердженими та необґрунтованими. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до таких висновків.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19 зроблено висновок, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Разом з тим у даній справі встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 28.12.2010 року у справі №2-6325/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 визнано недійсним договір купівлі - продажу від 26.02.2010 року 52/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О. за реєстровим №425 (а.с.6).
З наданих на запит суду та досліджених судом першої та апеляційної інстанції матеріалів цивільної справи № 2120/5592/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, убачається, що 04.05.2012 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Херсона із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, переданих ОСОБА_1 при укладенні договору, який в послідуючому був визнаний недійсним.
 Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 159 600,00 грн. завданих збитків та 18 194,40 грн. інфляційних втрат, а також 10 374,00 грн. - три проценти річних за час прострочення, а також понесені судові витрати в розмірі 1984 грн.70коп., а всього 190 153 грн. 
У задоволенні зустрічного позову прокурора Суворовського району м. Херсона в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики 20 000 доларів США відмовлено.  
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора Суворовського району м. Херсона, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 18 194,40 грн. та 3% річних в сумі 10 374 грн. скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні зазначених позовних вимог; зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 загальної суми з 190 153,10 грн. до 161 584,70 грн. 
В частині відмови у визнанні недійсним договору позики рішення суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.01.2014 року, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.2013 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24.09.2013 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про стягнення коштів скасовано, та в цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення не переглядались.
Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року у справі № 2120/5592/12 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено. Зазначене судове рішення представником позивачки ОСОБА_2 оскаржено в апеляційному порядку.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 20.05.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк на усунення недоліків з моменту отримання ухвали.
05.06.2014 року ОСОБА_2 подано заяву про усунення недоліків. Однак        ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 23.06.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто.
01.07.2014 року ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року, яку ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24.07.2014 року знову залишено без руху,  а ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року визнано неподаною та повернуто апелянту.
28.10.2014 року до Суворовського районного суду м. Херсона від ОСОБА_3 за вх. № 42973 надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 10.03.2011 року.
 Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 07.11.2014 року скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07.05.2012 року та 11.05.2012 року, оскільки на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року набрало законної сили.
12.12.2014 року ОСОБА_3 подарувала своєму онуку ОСОБА_4 52/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 12.12.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстровим №3917.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання вказаного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оспорюваного правочину набрало законної сили рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10.04.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 03.12.2015 року, якою вказане рішення залишено без змін, скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27 червня 2013 року, залишеним без змін  рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24 вересня 2013 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову прокурора Суворовського району м. Херсона в інтересах ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним. 
Відмова у задоволенні зустрічного позову обґрунтована тим, що не знайшли свого підтвердження обставини як щодо введення ОСОБА_3 в оману, так і щодо не отримання нею грошових коштів за розпискою, так і щодо неналежності їй підпису в розписці про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 . 
Отже, суд касаційної інстанції констатував, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою положення ст. 61 ЦПК України та помилково вважали, що позивачем не надано доказів, які достовірно свідчили б про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 саме 20 000 доларів США.
Наявні в матеріалах цивільної справи №2120/5592/12 судові рішення свідчать про те, що з 2012 року ОСОБА_1 намагалася стягнути з ОСОБА_3 сплачені їй кошти, вважаючи їх то збитками, то безпідставно отриманими коштами на підставі ст.1212 ЦК, то коштами, які підлягають поверненню на підставі ст.216 ЦК, що свідчить про обрання представником позивачки протягом тривалого часу неправильних підстав позову. 
За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_3 будь-яких грошових зобов`язань на момент укладення нею оспорюваного договору дарування на користь свого онука.
У подальшому рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 538 200,00 грн. за борговою розпискою, яка була написана 26.02.2010 року та судові витрати у розмірі 1984,70 грн. Вказане судове рішення ОСОБА_3 не оскаржувала.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.  
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
З огляду на викладене колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що ОСОБА_3 , яка відчужила майно (житловий будинок) на підставі договору дарування при тому, що на момент відчуження судовими рішеннями встановлено наявність у неї боргу перед ОСОБА_1 , незважаючи на відсутність судового рішення про його стягнення, діяла очевидно недобросовісно, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на її майно, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Висновок суду першої інстанції про те, що договір дарування частини житлового будинку відповідає вимогам закону, оскільки в момент його укладення жодних обмежень щодо відчуження будинку не існувало є необґрунтованим, виходячи з того, що перехід права власності на вказаний будинок до близького родича при існуванні боргового зобов`язання перед позивачкою, строк виконання якого настав, з метою приховати це майно від виконання за його рахунок можливого судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачкою та відповідачкою договору позики, свідчить про фіктивність правочину та порушує права позивачки як позикодавця.
З метою захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, колегія суддів суду вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.374, 376, 381-383, 384 ЦПК України, суд,

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Петрової Олени Олександрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 жовтня 2021 року скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування 52/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений 12.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. за реєстровим №3917. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко
Повний текст постанови складено 17 вересня 2021 року

Суддя                                                                 О.М. Полікарпова