Справа № 450/3632/18                        Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/111/21                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2021 року м.Львів 

Справа № 450/3632/18  
Провадження № 22-ц/811/111/21  

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 12 червня 2019 року у складі судді Даниліва Є.О., у справі за позовом заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого на здійснення функцій у спірних відносинах, - Міністерства оборони України, Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_3 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,-

встановив:
6 листопада 2018 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідно до наказу начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №23-КС від 28 липня 2015 року ОСОБА_3 зараховано на перший курс навчання до цього навчального закладу. Наказом начальника академії від 4 серпня 2015 року №179 (по стройовій частині) ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаного навчального закладу на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта. Між Міністерством оборони України в особі начальника Націонльної академії та курсантом ОСОБА_3 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України. Вказує, що відповідач зобов`язувався сумлінно виконувати вимоги статутів ЗС України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість. Зазначає, що курсант ОСОБА_3 подав рапорт про відрахування його з числа курсантів Національної академії у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та зобов`язання провести відшкодування витрат на утримання у закладі вищої освіти. Наказом начальника Національної академії від 26 лютого 2018 року №15-КС (по особовому складу) із молодшим сержантом ОСОБА_3 розірвано контракт про проходження військової служби (навчання) у ЗС України курсантами вищого військового навчального закладу через небажання продовжувати навчання, його відраховано з числа курсантів та звільнено з військової служби. Стверджує, що наказом начальника Національної академії від 26 лютого 2018 року №47 (по стройовій частині) ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу Національної академії та знято з усіх видів забезпечення. Зазначає, що відповідач не погасив заборгованість перед позивачем, чим завдав шкоду державному бюджету. Витрати, пов`язані з утриманням ОСОБА_3 в Національній академії складають 306 289,15 грн., з яких грошове забезпечення - 235 686,73 грн., продовольче забезпечення - 47 920,92 грн., медичне забезпечення - 384,20 грн., спожиті комунальні послуги та енергоносії - 22 297,30 грн., які відповідач в добровільному порядку погасити відмовляється. Просить позов задовольнити.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 червня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача в користь позивача витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі у розмірі 304 379,38 грн. Проведено розподіл судових витрат.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що в жовтні 2013 року він уклав контракт про проходження військової служби з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 (тепер - 80-та Окрема десантно-штурмова бригада ДШВ ЗСУ). Зазначає, що з початком проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в складі підрозділу 80-ї аеромобільної бригади з 15 квітня по вересень 2014 року він (відповідач) приймав участь в обороні Луганського міжнародного аеропорту. Вказує, що в ході боїв за аеропорт зазнав контузії, внаслідок чого в 2018 році йому встановлено ІІІ групу інвалідності. Після повернення з Луганського аеропорту до пункту постійної дислокації частини він (відповідач) впродовж 2014 - 2015 років двічі приймав участь в ротаціях у район бойових дій. Стверджує, що в липні 2015 року після повернення з третьої ротації подав документи на вступ на навчання до Національної Академії та 28 липня 2015 року наказом начальника навчального закладу був зарахований на перший курс навчання. Вказує, що 4 серпня 2015 року він, як молодший сержант уклав контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України та був зарахований до списків особового складу Національної Академії. Під час навчання в академії він ( ОСОБА_3 ) виконував навчальну програму. Зазначає, що у нього погіршився стан здоров`я. Під час перебування у відпустці за сімейними обставинами в м. Києві в листопаді 2017 року він знепритомнів на вулиці та був доставлений каретою швидкої медичної допомоги до лікувального закладу. З 10 по 27 листопада 2017 року проходив стаціонарне лікування в Київському міському клінічному госпіталі ветеранів війни. Вказує, що, прибувши до місця своєї служби та навчання, доповів про обставини госпіталізації та подав до медичного підрозділу Національної академії медичні документи, які були оформлені за результатами проведеного в місті Києві лікування та обстеження. Зважаючи на рекомендації лікарів Інституту нейрохірургії АМНУ та Київського міського клінічного госпіталю ветеранів війни, - подав рапорт з клопотанням про скерування на обстеження військово-лікарської комісії на предмет визначення придатності до проходження військової служби. Однак, вказаний рапорт не був задоволений з невідомих йому (відповідачу) причин. В грудні 2017 року він виконав рапорт про дострокове розірвання з ним контракту за власним бажанням, який подав по команді (безпосередньому командиру). З грудня 2017 року по 10 січня 2018 року перебував у відпустці за 2017 - 2018 навчальний рік, після повернення з якої продовжував навчання в Національній академії. 26 лютого 2018 року наказом начальника Національної Академії не був відрахований з числа курсантів Національної академії та звільнений з військової служби. Просить закрити провадження у справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
18 березня 2021 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу. У ньому представник позивача посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Згідно із п.1 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 964 від 12 липня 2006 року, цей Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі.
Відповідно до ч.10 ст.25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Згідно із п.8 Порядку, сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони.
Встановлено, що наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №23-КС від 28 липня 2015 року ОСОБА_3 зараховано курсантом першого курсу Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
Наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 4 серпня 2015 року №179 (по стройовій частині) відповідача зараховано у списки особового складу на 1 курс навчання Академії, поставлено на всі види забезпечення.
Між Міністерством оборони України в особі начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та ОСОБА_3 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України.
З рапорту вбачається, що ОСОБА_3 просив відрахувати його з числа курсантів у зв`язку з небажанням продовжувати навчання, зобов`язався відшкодувати вартість навчання.
З копії наказу начальника Академії сухопутних військ від 26 лютого 2018 року №15-КС (по особовому складу) вбачається, що з ОСОБА_3 розірвано контракт про проходження військової служби (навчання) у ЗСУ курсантами вищого військового навчального закладу у зв`язку із небажанням продовжувати навчання, відраховано з числа курсантів та звільнено з військової служби.
Наказом від 26 лютого 2018 року №47 (по стройовій частині) ОСОБА_3 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу Академії.
З довідки-розрахунку №1052 від 26 лютого 2018 року вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Академії становить 306 289,15 грн.
3 березня 2018 року ОСОБА_3 добровільно відшкодовано 1 909,77 грн. Залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 304 379,38 грн. 
Суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустррій і статус суддів» передбачено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Статтею 19 КАС України визначено справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба, зокрема, - це військова служба.
У постанові Верховного Суду від 9 лютого 2012 року зазначено, що при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи. Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Позов про стягнення з ОСОБА_3 витрат на його навчання у військовому навчальному закладі заявлено в порядку цивільного судочинства. 
Суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини випливають із договірних відносин, заснованих на контракті, а відтак, - регулюються нормами цивільного права.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 спори про відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питанням відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби. У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.  
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на публічній службі, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів прийшла до висновку, що даний спір пов`язаний із проходженням відповідачем військової служби; тобто є публічно-правовим. Відтак, належить зробити висновок, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 255 ЦПК України  суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Згідно із п.4 ч.1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і закрити провадження у справі.
Згідно з вимогами статті 256 ЦПК України позивачеві належить роз`яснити, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись  п. 1 ч.1 ст. 255, ст. 367, п.4 ч.1 ст.374, ст.ст. 377, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 червня 2019 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 6 липня 2021 року.

Головуючий 

Судді