ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 р.	Справа № 520/9085/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.
                                                          представника позивача: Фадєєва О.П.
                                                          представника відповідача: Зекової С.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 01.03.21 року по справі № 520/9085/18
          за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект"  
          до         Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України                 
          про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" (далі також - позивач, ТОВ " Енергоінвестпроект ") звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 14.09.2018 № 00003631402 за формою «Р», яким для ТОВ «Енергоінвестпроект» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 036 956,25 грн., у тому числі: за основним платежем - 829 565,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 207 391,25 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 14.09.2018 № 00003641402 за формою «Р», яким для ТОВ «Енергоінвестпроект» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 1663521,25 грн., у тому числі: за основним платежем - 1 330 817,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 332 704,25 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає протиправним збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ та податку на прибуток, оскільки господарські операції з контрагентами підтверджені належним чином оформленими первинними документами, ним дотримано передбачені чинним законодавством умови формування податкового кредиту та доходу. Крім того, вважає, що не може нести відповідальність за дотримання норм податкового законодавства контрагентами.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 у справі № 520/9085/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019, адміністративний позов ТОВ «Енергоінвестпроект» задоволено. Визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 14.09.2018 № 00003631402, № 00003641402.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 виправлено описку у мотивувальній частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 у справі № 520/9085/18 - замість ТОВ "Науково технічний центр «Енергоінвест» зазначити ТОВ "Науково - технічний центр «Енерготехінвест».
Постановою Верховного суду від 28.09.2020 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019 про задоволення адміністративного позову ТОВ «Енергоінвестпроект» у справі № 520/9085/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоінвестпроект" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень задоволено повністю.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Головним управлінням ДПС у Харківській області, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України подано до Харківського окружного адміністративного суду апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та викладення висновків, які не відповідають обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021, прийнявши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Енергоінвестпроект» відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував приписи п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134,  п. 198.1, п. 198.3, ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України. Зазначає, що такі дії суду суперечать положенням ст. 242  КАС України, судом не дотримано такої основної засади судочинства як законність і обґрунтованість. 
Також зазначає, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки акту перевірки позивача за період з 01.01.2015 по 31.03.2018, в межах якого позивачем з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» було укладено договір поставки № 01/09-17 від 01.09.2017. В ході перевірки з`ясовано, що ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» з вересня 2017 року податкову звітність не подає, персоналу, складських приміщень та економічно необхідних можливостей для виконання наведених операцій з поставки товару не має. За операціями з позивачем обліковується кредиторська заборгованість. 
Крім того вказує, що ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» має ознаки фіктивності та виходячи з отриманої податкової інформації неможливо підтвердити реальність здійснення операцій  придбання позивачем кондиціонерів. Звертає увагу на вирок Київського районного суду м. Харкова від 29.04.2020 по справі № 640/13038/19 та пояснення колишнього директора ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд», а також висновки касаційного суду з цієї справи.
Щодо придбання позивачем у ТОВ "Науково - технічний центр «Енерготехінвест» консультаційних послуг апелянт зауважує на тому, що акт наданих послуг не розкриває змісту та обсягу наданих послуг та місить загальні формулювання.
Ухвалою суду від 07.06.2021 р. замінено Головне управління ДПС у Харківській області на суб`єкта владних повноважень, який представляє інтереси органів ДПС України - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП: 43983495), як правонаступника (далі також – відповідач, ГУ ДПС у Харківській області).
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з рішенням суду першої інстанції з підстав, викладених у судовому рішенні, заперечує доводи апеляційної скарги та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зазначає, що контролюючим органом не проводилось документальних перевірок ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд», відповідач заперечує придбання товару у вказаного контрагента і не заперечує факт його подальшої реалізації позивачем та сплату ним податку на прибуток від вчинення такої господарської операції.
Позивач наголошує на індивідуальності відповідальності та недостовірності розрахунків площі приміщень, необхідних для зберігання кондиціонерів, указує про те, що на час вчинення спірної операції не було жодного кримінального провадження щодо посадових осіб контрагента і зауважує, що висновки відповідача обґрунтовані припущеннями, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів у справі.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, фактичною підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті від 05.06.2018 № 2268/2040-14-02-08/34633789 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Енергоінвестпроект» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.03.2018.
Згідно з висновками, викладеними в акті перевірки, позивач порушив норми:
- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 939 215,00 грн., у тому числі за III квартал 2017 року у сумі 803 664,00 грн., за 2017 рік у сумі 67 408,00 грн., за І квартал 2018 року у сумі 68 143,00 грн. та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податку на прибуток за 1 квартал 2018 року у сумі 15 511 368,00 грн.;
- пункти 198.1, 198.3 статті 198, пункт 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, у результаті чого неправомірно занижено податок на додану вартість (з урахуванням пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України) на загальну суму 1 395 484,00 грн., у тому числі: у травні 2015 року на суму - 4 667,00 грн., у червні 2015 року на суму - 4 667,00 грн., у липні 2015 року на суму - 4 667,00 грн., у серпні 2015 року на суму - 2 882,00 грн., у вересні 2015 року на суму 4667,00 грн., у грудні 2015 року на суму - 4 667,00 грн., у січні 2016 року на суму - 64 667,00 грн., у вересні 2017 року на суму 1 294 398,00 грн., у жовтні 2017 року на суму - 10 202,00 грн.
Відповідач зазначив, що завищення податкового кредиту та заниження доходів сталося внаслідок здійснення позивачем господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Інтер-Буд» (код ЄДРПОУ - 40993851) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» (код ЄДРПОУ: 40993851), за договорами поставки товару.
В акті перевірки зроблено посилання на інформацію, отриману від інших податкових органів, проведеного аналізу контрагентів позивача.
На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 03.07.2018:
- № 00002301402 за формою «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 174 018,75 грн., у тому числі: за основним платежем - 939 215,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 234 803,75 грн.;
- № 00002321402 за формою «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 738 021,25 грн., у тому числі: за основним платежем - 1 390 817,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 347 704,25 грн.
На зазначені податкові повідомлення-рішення позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України.
Рішенням ДФС України від 31.08.2018 № 28328/6/99-99-11-01-01-25 скаргу позивача було частково задоволено, скасовано оскаржувані податкові повідомлення - рішення у частині збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток та ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «НВО Промтехенерго», у частині збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток по взаємовідносинам з ТОВ «Науково - технічний центр "Енерготехінвест" і у відповідній частині штрафні санкції, а в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін.
На підставі висновків, викладених в акті перевірки, а також ураховуючи рішення ДФС України, ГУ ДФС у Харківській області були прийнятті податкові повідомлення-рішення від 14.09.2018, а саме:
- № 00003631402 за формою «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 036 956,25 грн., у тому числі: за основним платежем - 829 565,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 207 391,25 грн.;
- № 00003641402 за формою «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 1663521,25 грн., у тому числі: за основним платежем - 1 330 817,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 332 704,25 грн.
Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з безпідставності висновків контролюючого органу про порушення позивачем положень ПК України, які у подальшому слугували підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, дійшовши висновків, що позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами у справі правомірність формування податкового кредиту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим Кодексом України (далі – ПК України), який застосовується в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно із п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з пп. 14.1.181 ст. 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу. 
Відповідно до пп. 14.1.156 ст. 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Порядок формування податкового кредиту передбачений ст. 198 ПК України.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з п. 198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. 
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю  та впорядкування оброблених  даних на підставі первинних  документів можуть складатися зведені облікові документи.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм убачається, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг) платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Отже, будь-які документи мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
У той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат та податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Відтак, як вірно відзначив суд першої інстанції, у межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) спірних господарських операцій позивачем з його контрагентами; мету придбання та обставини використання придбаних товарів (послуг) у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб`єктність учасників господарської операції.
Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум ПДВ по господарським операціям до таких, які підлягають оподаткуванню та формування податкового кредиту, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугували висновки податкового органу про завищення податкового кредиту та заниження доходів внаслідок здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» та ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» за договорами поставки товару. Зазначені господарські операції відповідач уважає нереальними з огляду на аналіз податкової інформації щодо контрагентів позивача та отримання матеріалів слідства по кримінальному провадженню № 32018220000000197, дата реєстрації провадження:  05.10.2018.
Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України при новому розгляді справи судова колегія враховує висновки і мотиви, з яких скасовані рішення.
Верховний Суд звернув увагу на те, що суди не взяли до уваги посилання податкового органу, як на підставу нереальності операцій позивача з його контрагентом, на: відсутність у контрагента економічно необхідних можливостей для виконання даного виду операцій (відсутність персоналу для здійснення навантажувально - розвантажувальних робіт: відповідно до даних Звітів за формою 1-ДФ найманих працівників продавець не має, послуги у платників єдиного податку не придбавав, за даними Єдиного державного реєстру податкових накладних аналогічні послуги у інших платників податків не придбавав); неможливість вчинення господарських операцій з урахуванням часу, обсягу поставки, віддаленості контрагента. Суди визнали неналежними та недопустимими як докази пояснення директора ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд».
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» судом першої інстанції вірно встановлено, що між ТОВ «Енергоінвестпроект» (покупець) та ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» (постачальник), укладено договір поставки від 01.09.2017 № 01/09-17, за умовами якого здійснено постачання товару (кондиціонери марки «Sensei FTE-23ТW» та «Sensei FTE-32ТW» у погодженому сторонами асортименті і кількості).
Згідно з п. 2.1 вказаного договору поставки - поставка товару здійснюється партіями на підставі замовлень покупця, які подаються постачальнику в письмовій формі за допомогою факсу або електронною поштою. У замовленні покупець має вказати назву, кількість, дату поставки товару.
На підтвердження виконання договору позивачем до матеріалів справи надано докази поставки ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» товару позивачу, а саме: листи - замовлення ТМЦ, податкові та видаткові накладні, а також докази отримання покупцем поставленого товару: акти приймання - передачі майна на зберігання (т. 1 а.с. 74-168).
Як свідчать матеріали справи, вказаний договір поставки з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд" був укладений для здійснення господарської діяльності шляхом подальшої реалізації придбаного товару контрагентам – покупцям - ТОВ «Трансбудмаркет», ТОВ «Варрон», ТОВ «Акантикус», ТОВ «Енергетичний консалтинг».
В якості додаткових доказів реальності та дійсності вказаного правочину позивачем до суду надано первинні документи, а саме: відповідні договори поставки, укладені з контрагентами-покупцями та видаткові накладні, що підтверджують реалізацію придбаних у ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» кондиціонерів контрагентам – покупцям (т. 1 а.с. 169-200).
Разом з тим, на підтвердження придбання, оприбуткування та подальшої реалізації придбаної продукції позивачем надано до матеріалів справи оборотно-сальдові відомості по рахункам 281, 631 та 3612 (т. 2 а.с. 158-160).
Щодо отримання прибутку та економічної доцільності вказаної операції позивачем надано бухгалтерську довідку від 09.12.2018, в якій визначено, що у вересні 2017 року позивачем у компанії ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» було придбані кондиціонери на загальну суму 7 827 600,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 304 600,00 грн. Вони були реалізовані на загальну суму 7 866 738,00 грн., у т.ч. ПДВ 1 311 123,00 грн. Прибуток від операції складає 32 615,00 грн. (т. 2 а.с. 165).
Водночас, в акті перевірки (арк. 6) податковим органом визнано, що фактично мала місце реалізація товару (використання в господарській діяльності), однак, на думку відповідача, джерело походження товару не встановлене (т. 1 а.с. 26). Тобто, надходження товару до позивача, його оприбуткування та фактична реалізація іншим суб`єктам підприємницької діяльності контролюючим органом не заперечується.
Таким чином, колегія суддів ураховує висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 28.09.2020 під час касаційного перегляду цієї справи та відзначає, що відповідачем не спростовано рух активів, тобто факт подальшої реалізації позивачем товару, придбаного у ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд», що, в свою чергу, спростовує висновок податкового органу стосовно нереальності господарської операції.
Крім того, колегія суддів ураховує, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постановах від 27.02.2020 року у справах № 813/7081/14, № 814/120/15, від 03.10.2019 у справі № 813/4079/15, від 10.09.2019 у справі № 814/2412/17 відзначено позицію, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що оплата за ТМЦ по контрагенту ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» не здійснена, обліковується кредиторська заборгованість, однак позивачем направлялися на ім`я директора ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд» листи з метою виконання свої зобов`язань з оплати придбаних кондиціонерів, в яких позивач просив повідомити актуальні банківські реквізити підприємства (т. 2 а.с. 161-164), проте відповіді на вказані листи позивач не отримав.
Між тим, виходячи з положень податкового законодавства, несплата позивачем коштів за придбаний товар не є безумовним доказом безтоварності вказаної господарської операції. Крім того, відсутність оплати не позбавляє права платника податків на формування податкового кредиту, який формується по одній з подій яка настала раніше, або поставка товару, або оплата.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду рішення, податкові накладні, виписані ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд», відповідають вимогам ст. 201 ПК України та були зареєстровані в ЄРНП, що підтверджується відповідними квитанціями.
Водночас, виходячи зі змісту наданих позивачем первинних документів на підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер Буд», суд першої інстанції зазначив, що вказані документи оформлені у відповідності до положень ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Зазначений висновок слідує з того, що вказані первинні документи містять назву, дату складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарських операцій, посади та прізвища осіб, відповідальних за здійснення таких господарських операцій і правильність їх оформлення, особисті підписи осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій. Документи не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 44 ПК України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак вони підтверджують реальність вчинених позивачем господарських операцій.
Щодо недоліків, виявлених в оформленні видаткових накладних (у графі для заповнення як «Від Покупця», так і «Від Продавця» міститься тільки підпис та відповідна печатка) з урахуванням норм, якими сторонам надано право оформлення правовідносин на власний розсуд, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв в якості належних доказів, оскільки наявність підписів та печаток в накладних дозволяють ідентифікувати осіб, що їх підписали, а сама по собі наявність або відсутність окремих недоліків в оформленні первинних документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції. Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.09.2020 у справі № 810/2202/16.
При цьому, суми ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «Будівельна компанія «Інтер-Буд» були включені позивачем до складу податкового кредиту та відображені у податкових деклараціях з ПДВ у перевіряємий період, поданих до податкового органу.
Судом першої інстанції було встановлено також і наявність правосуб`єктності сторін на час укладення та виконання спірного правочину, що підтверджено в суді апеляційної інстанції, зокрема, контрагент позивача на момент укладення договору (01.09.2017) та оформлення первинних документів, як і позивач, був належним учасником цивільних та господарських правовідносин, а також був зареєстрованим платником ПДВ.
Відносно індивідуального характеру відповідальності суд першої інстанції правильно відзначив, що у силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» позивач та його контрагент є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак, вони є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст. ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб`єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій. Проте в даній справі таких випадків відповідачем не доведено, а судом не встановлено.
Згідно із п. 36.5 ст. 36 Податкового кодексу України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків.
З приводу посилань скаржника на наявність вироку Київського районного суду м. Харкова від 29.04.2020 по справі № 640/13038/19 колегія суддів відзначає, що цей обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.06.2019 за № 32019220000000058 , ухвалено стосовно ОСОБА_1 , якого визнано винним у вчиненні кримінального  правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 КК України. 
У мотивувальній частині вироку судом наведений висновок, що обвинувачений вчинив пособництво невстановленим особам у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, вчинене за попередньою змовою групою осіб і його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 205-1 КК України.
При цьому, даний вирок не містить жодних посилань на дослідження конкретних документів та обставин, які стосуються господарської діяльності ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд», будь-які правочини, первинні документи, господарські операції в цілому, а також обставини дотримання податкового законодавства не були предметом судового дослідження у справі № 640/13038/19, тому вирок не доводить безтоварність спірної господарської операції.
У той же час, колегія суддів акцентує увагу на тому, що договір поставки № 01/09-17, укладений між ТОВ «Енергоінвестпроект» та ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд» 01.09.2017, тобто до дати внесення відомостей про наведеного кримінального провадження до ЄРДР (18.06.2019). З боку ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд» зазначений договір було підписано директором - ОСОБА_2 , відносно якого обвинувальний вирок відсутній.
Зазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, сформованим у постанові від 19.11.2019 у справі № 759/10575/16-к.
Колегія суддів зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. ст. 73, 74 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, з огляду на встановлену ст. 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, можуть бути рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 р. у справі № 2- 1383/2010 дійшла висновку, що стаття 204 ЦК закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин уважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі непросування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що винити внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Податкові органи не мають права приймати податкові повідомлення - рішення на підставі свого припущення щодо безтоварності операції за відсутності рішення суду про недійсність і визнання такого правочину фіктивним. Крім того, потрібно встановити намір обох сторін на здійснення саме такого дефектного правочину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 р. у справі № 909/330/16.
Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не надано суду відповідне судове рішення про стягнення одержаного за нікчемним правочином чи наявності рішення суду про визнання вище наведеного правочину недійсним.
Також, згідно з ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При цьому, суд апеляційної інстанції відзначає, що вирок за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205-1 КК України, постановлений 29.04.2020, тобто на час проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків (акт перевірки від 05.06.2018), а також на час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (14.09.2018) не існував, тому останній не може слугувати доказом правомірності рішень податкового органу, прийнятих до постановлення вироку.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що суд не може вважати аргументованими доводи контролюючого органу щодо наявності вироку від 29.04.2020 у справі № 640/13038/19, оскільки останній стосується фізичної особи та питання реєстраційних дій щодо особи контрагента позивача, а не - господарської діяльності такого суб`єкта та не господарської діяльності позивача, відтак не є преюдиційним для адміністративного суду при вирішенні питання щодо правомірності дій юридичної особи, зокрема позивача.
Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
В зв`язку з чим висновки суду першої інстанції з цього питання є вмотивованими та правомірними.
Разом з тим, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції; сам по собі факт існування вироку щодо засновника контрагента, ухваленого після прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, не може слугувати належним доказом фіктивності спірних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки платник податків не несе негативні наслідки за порушення податкового законодавства іншими суб`єктами господарювання.
Колегія суддів зауважує, що вирок у справі № 640/13038/19 не є беззаперечним свідченням податкового правопорушення з боку позивача та фіктивності спірних господарських операцій, оскільки у вироку не встановлені обставини щодо господарських операцій ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд» з ТОВ «Енергоінвестпроект» чи іншими суб`єктами господарювання. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 09.04.2021 у справі № 460/2911/18.
Верховний Суд у постановах від 03.03.2020 у справі № 520/3580/19, від 18.12.2019 у справі № 826/10951/18 зазначив, що сам факт наявності вироку, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження всіх складових господарських операцій, з урахуванням обставин, установлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій.
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад з метою проведення безтоварних операцій та отримання незаконної податкової вигоди. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при дослідженні матеріалів судової справи не виявлено.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів відсутності економічно-необхідних можливостей для виконання договору щодо поставки кондиціонерів, відсутності персоналу та відсутності складських приміщень, тоді як тягар доказування цих обставин в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України покладається на суб`єкта владних повноважень.
Щодо посилання відповідача на пояснення колишнього директора контрагента позивача в межах кримінального провадження № 32018220000000197, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.10.2018 (після укладення та виконання сторонами договору від 01.09.2017), колегія суддів відзначає, що за результатом моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень на час розгляду справи у зазначеному кримінальному провадженні вирок відсутній.
З огляду на норми ч. 6 ст. 78 КАС України, до винесення вироку у рамках кримінального провадження, інформація щодо контрагента позивача про наявність зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень, протоколів допиту, ухвал в рамках кримінальних проваджень за ознаками кримінальних правопорушень не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Отже, на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а також станом на час розгляду цієї справи вирок у наведеному кримінальному провадженні відсутній, а тому матеріали розслідувань не можуть враховуватись як докази у даній справі. Водночас, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.
Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2018 у справі № 826/6280/13-а, від 20.02.2018 у справі № 813/4931/13-а та від 06.02.2018 у справі № 802/4940/14, від 26.06.2018 у справі № 808/2360/17, від 08.08.2018 у справі № 820/4428/17, від 06.11.2018 у справі № 822/551/18.
Більш того, колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на висновок Верховного Суду, висловлений, зокрема, в постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 826/14549/15, від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 520/4829/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 140/1845/19, згідно з яким відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Доводи відповідача, що у постачальника відсутні економічно-необхідні можливості для виконання договору з поставки кондиціонерів, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що спростовуються встановленими вище обставинами.
Колегія суддів зауважує, що висновки податкового органу, відображені в акті перевірки фактично будуються лише на податковій інформації, наявній в інформаційно-аналітичних базах, результатів проведеної документальної перевірки контрагента позивача відповідач не надав суду.
При цьому, будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. 
Аналогічний висновок наведений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 27.04.2021 у справі № 460/3510/20, від 02.04.2020 у справі № 160/93/19 та від 04.06.2020 у справі № 340/422/19.
Зазначене узгоджуються з висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішенні від 09 січня 2007 року (заява № 803/02) у справі «Інтерсплав проти України»; рішенні від 22 січня 2009 року (заява № 3991/03) «Справа БУЛВЕС проти Болгарії»; рішенні від 18 березня 2010 року (заява № 6689/03) у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії».
Отже, лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні бути підтверджені належними, достатніми, достовірними доказами із законних джерел у їх взаємній сукупності.
Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду, наведених від 18.02.2021 у справі № 460/3026/18, від 09.03.2021 у справі № 160/3026/19.
Разом з тим, контролюючий орган не надав жодних доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, їх збитковості або інших обставин, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).
Верховний Суд, переглядаючи цю справу, також зауважив, що дійшовши висновку про те, що факт отримання консультативних послуг від ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» та подальше їх використання позивачем в господарській діяльності підтверджується наданими позивачем первинними документами (актом приймання - передачі наданих послуг, податковою накладною, звітом про отримані послуги тощо, договорами купівлі - продажу, укладеними з контрагентами - покупцями), суди попередніх інстанцій не спростували доводів відповідача щодо відсутності обов`язкових реквізитів у акті виконаних робіт, ненадання звіту з детальною інформацією щодо наданих послуг, не підтвердження економічного ефекту за наслідками отриманих від ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» послуг.
Зважаючи на викладене, аналізуючи господарські операції, що відбулись між позивачем (замовник) та ТОВ «Науково - технічний центр «Енерготехінвест» (виконавець) з приводу придбання консультаційних послуг, судова колегія зазначає, що відповідач дійшов висновку про порушення позивачем п.п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України з посиланням на те, що акт виконаних робіт не містить обов`язкових реквізитів, до перевірки не надано звіту виконавця, тому позивачем завищено суму податкового кредиту з ПДВ у січні 2016 року на загальну суму 60 000,00 грн.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем (замовник) та ТОВ «Науково - технічний центр «Енерготехінвест» (виконавець), укладено договір про надання послуг від 10.12.2015 № 01/12-15 (т. 1 а.с. 201, 202). 
Згідно з п. 1.1 вказаного договору про надання послуг - виконавець зобов`язується надати консультативні послуги, а замовник зобов`язується прийняти надані виконавцем послуги і сплатити їх.
Вчинення позивачем наведеного правочину обумовлено тим, що позивач у перевіряємий період здійснював господарську діяльність з постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом у відповідності до Умов та Правил здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом, затверджених Постановою НКРЕ від 12.08.1996, № 36.
Ціна (тариф) позивача на електроенергію складається із середньої закупівельної ціни електричної енергії на Оптовому ринку електроенергії України; тарифу на розподіл електричної енергії на відповідному класі напруги ліцензіата, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, на закріпленій території ліцензованої діяльності якого знаходиться споживач; інформаційних послуг. При цьому левову частину в ціні позивача на електроенергію складає середня закупівельна ціна електричної енергії на ОРЕ.
Доцільність придбання консультаційних послуг позивач обґрунтував тим, що на стадії розроблення комерційної пропозиції споживачу і пропозиції такому споживачу укласти договір про купівлю-продаж електричної енергії ТОВ «Енергоінвестпроект» необхідно отримати та проаналізувати значний обсяг інформації щодо погодинних обсягів споживання електроенергії таким споживачем як за попередні, так і за поточні періоди; слід визначити сталість режимів споживання електроенергії конкретним споживачем, наявність або відсутність сезонних коливань у режимах споживання електроенергії та можливість прогнозування майбутніх обсягів погодинного споживання електроенергії; необхідно постійно виявляти та систематизувати інформацію щодо погодинних оптових цін на електроенергію, встановлювати сталі тенденції і закономірності у формуванні погодинних оптових цін на електроенергію. Фахівці потрібної кваліфікації, які володіють знаннями і навичками щодо аналізу погодинних обсягів споживання, погодинних оптових цін на електроенергію та складення дозвільних документів споживачів для переходу на постачання від постачальників електричної енергії за нерегульованим тарифом, на ринку праці майже відсутні, що певним чином підтверджується даними, викладеними у Звіті Антимонопольного комітету України «Про результати комплексного дослідження ринків електричної енергії та енергетичного вугілля», в якому вказано, що частка електричної енергії ПНТ на ОРЕ постійно зменшується та у 2015 році зменшилась в два рази порівняно з 2014 роком і склала 10,7 %.
З огляду на викладені обставини, судова колегія знаходить слушними доводи позивача, що для досягнення показників рентабельної діяльності з постачання електричної енергії у позивача виникла об`єктивна необхідність в укладенні з виконавцем спірного договору про надання послуг. 
Колегія суддів зауважує,  що за своїм економічним змістом консультаційна послуга являє собою певну діяльність, результати якої можуть і не мати безпосереднього матеріального виразу, однак надання таких послуг безумовно впливає на господарську діяльність платника податків. 
Судовим розглядом установлено, що відповідно до відомостей, розміщених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» (код ЄДРПОУ 2974417976) вказано основний вид діяльності згідно КВЕД - 35.14 торгівля електроенергією.
Правомочність ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» з надання спірних послуг підтверджується і тим, що 08.10.2004 виконавець отримав в НКРЕ ліцензію серії АЕ № 288004 на право провадження підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом (т. 1 а.с. 205).
Зазначені дані свідчать про багаторічний досвід виконавця щодо здійснення ліцензованого виду діяльності з постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом, ураховуючи основну спеціалізацію виконавця, дозволяє дійти висновку про спроможність останнього надавати консультаційні послуги замовникам з питань економічних показників здійснення діяльності по постачанню електричної енергії. 
Також судовим розглядом установлено, що за фактом надання послуг сторонами був складений Акт прийому-передачі наданих послуг від 28.01.2016 за договором про надання послуг від 10.12.2015 № 01/02-15, до якого виконавець додав Звіт від 28.01.2016 «Экономические показатели осуществления деятельности по поставке электрической энергии по нерегулируемому тарифу на территории Запорожской области», в якому було здійснено аналіз погодинних графіків споживання електроенергії конкретних промислових споживачів Запорізької області, приведені розрахунки рентабельності постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом та надані рекомендації щодо конкретних споживачів, з якими Виконавець рекомендує провести переговори щодо укладення договору про купівлю-продаж електричної енергії (т. 3 а.с. 1-205).
Отже, факт отримання консультативних послуг та подальше їх використання позивачем в господарській діяльності з реалізації електричної енергії контрагентам підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи первинними документами, а саме: актом приймання - передачі наданих послуг, звітом про отриманні послуги, податковою накладною, а також договорами купівлі - продажу, укладеними позивачем з контрагентами - покупцями електричної енергії (т. 1 а.с. 203-213).
В апеляційній скарзі контролюючий орган наполягає на тому, що акт виконаних робіт від 28.01.2016 без номеру до договору про надання послуг від 10.12.2015 № 01/02-15 не відповідає вимогам законодавства, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, а саме: зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; акт дублює інформацію, що наведена у п. 1.2 договору.
Втім, наведені в акті дані дозволяють зробити висновок про зміст господарської операції, її обсяг випливає із наявного у справі звіту, а відсутність одиниці виміру послуги ніяк не заважають ідентифікації господарської операції.
Колегія суддів ураховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 01.04.2021 у справі № 640/11504/19, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок, що витрати фактично понесені. Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні наявна у контролюючого органу податкова інформація, ні відсутність у контрагента достатньої кількості основних засобів та трудових ресурсів дійсно не є самостійними підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, звіт/акт з переліком фактично наданих послуг за напрямами, вказаними в договорах, може бути достатнім доказом, що підтверджує факт виконання господарської операції. Відсутність максимальної деталізації виду наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Вказаний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 809/2161/14.
Разом з тим, відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися). Певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.05.2019 р. у справі № 826/7423/16.
Судовим розглядом установлено, що інформація, отримана від виконавця консультаційних послуг, наведена у Звіті від 28.01.2016, зокрема щодо суб`єктів господарювання ПП «Діміорс» та ТОВ «Біол», була використана позивачем у господарській діяльності для проведення переговорів із промисловими підприємствами Запорізької області - потенційними споживачами електроенергії позивача. У результаті позивач уклав наступні договори про купівлю - продаж електроенергії із споживачами Запорізької області, а саме: договір про купівлю-продаж електричної енергії від 14.06.2017 № 69-ЕЕ-17 з ПП «Діміорс»; договір про купівлю-продаж електричної енергії від 14.03.2018 № 73-ЕЕ-18 з ТОВ «Біол».
Таким чином, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що послуги, отримані від ТОВ «Науково-технічний центр «Енерготехінвест» безпосередньо пов`язані із здійсненням господарської діяльності ТОВ «Енергоінвестпроект» з постачання електричної енергії та були використані останнім в господарській діяльності шляхом подальшого укладення договорів про купівлю-продаж електричної енергії із вище наведеними споживачами.
Крім того, за період з 01.01.2015 по 31.03.2018 позивачем задекларовано у рядку Декларації «Дохід від будь якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків)», визначений за правилами бухгалтерського обліку у сумі 115 088 491 грн.
Отже, висновки податкового органу щодо відсутності економічного ефекту придбання позивачем консультаційних послуг за наведених обставин є помилковими.
Доводи апеляційної скарги відносно вручення генеральному директору позивача ОСОБА_4 запиту від 29.05.2018 про надання пояснення щодо необхідності замовлення таких послуг та який економічний ефект було отримано за наслідками послуг і документів, проте на дату закінчення перевірки інформація та документи не надані, про що складено відповідний акт, колегія суддів уважає такими, що не свідчать про безтоварність господарських операцій, позаяк економічним ефектом придбання наведених послуг слугує факт позитивного економічного ефекту від здійснення зазначеної господарської операції, декларування позивачем прибутку від продажу електричної енергії, що не спростовано відповідачем.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію щодо контрагентів позивача як на підставу для відмови в задоволенні позову, правомірно не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни, в тому числі тими, які не були безпосередніми постачальниками товару, та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податків до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17.11.2020 у справі № 816/5040/14, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Оцінивши первинні документи бухгалтерського обліку та податкову звітність позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що фактичні обставини справи об`єктивно засвідчують здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Будівельна компанія «Інтер - Буд» та ТОВ «Науково технічний центр «Енергоінвест», оскільки наявні у справі документи є належними письмовими доказами, які підтверджують реальність господарських операцій з контрагентами позивача, обсяг яких є достатнім для висновку про те, що рух товару дійсно мав місце, тому порушень норм податкового законодавства з боку позивача не вбачається.  
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Судом першої інстанції було вірно враховано, що вжитті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства є достатніми у даній справі, оскільки контролюючим органом не доведено, що позивачем при здійсненні господарських операцій, допущено бездіяльність, які свідчать на користь його недобросовісності та відсутність належної обачності.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власного рішення, під час розгляду справи не подав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків, також не надано належних доказів на підтвердження того, що позивачу, як платнику податків було відомо про можливі порушення податкової дисципліни з боку його контрагентів, ураховуючи, що факт подальшої реалізації позивачем кондиціонерів контрагентам-покупцям та економічний ефект від наданих послуг, які вплинули на реалізацію позивачем електроенергії споживачам відповідач не спростував. 
Отже, відповідач не довів належними та допустимими доказами порушення податкової дисципліни позивачем та правомірність прийняття оскаржуваних рішень.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Враховуючи положення ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 по справі № 520/9085/18  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  09.07.2021 року