Номер провадження: 22-ц/813/4250/21 
Номер справи місцевого суду: 522/9497/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.08.2021                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації міста Одеси,
третя особа - ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року у складі судді Бондара В.Я.,  
в с т а н о в и в:
У травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації м. Одеси, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , та складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 58,3 кв.м., на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1501/0408/88-047 від 15.04.2008, яка станом на 27.02.2014 складає 1 158 533,06 грн., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зі вказаної квартири.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договорів факторингу ТОВ «Кредитні ініціативи» отримало право вимоги по заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржником, зокрема, і за договором №1501/0408/88-047 від 15.04.2008, де боржником виступає ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань у неї станом на 27.02.2014 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 67 500 доларів США та за відсотками – 39 889,25 доларів США та пеня у розмірі 14 332,25 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №1501/0408/88-047-Z-1, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Сторони оцінили предмет іпотеки в 542 880 гривень. Боржник свої зобов`язання не виконала. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб - Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації м. Одеси, ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, стягнувши витрати по сплаті судового збору. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договори відступлення права вимоги щодо кредитного договору вже були предметом дослідження та факт їх укладення та правомірність відступлення права вимоги встановлено постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2018 у справі №22-ц/785/2535/18. До позову доданий вичерпний перелік доказів щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки. Всі договори і додатки були досліджені сторонами. З цього приводу апелянт просив звернути увагу на постанову Верховного Суду від 12.04.2018 по справі №190/1540/16-ц. Згідно правової позиції ВССУ від 30.07.2014 у справі №6-12866св14, згідно з ч.1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за останнім зобов`язанням. Тобто відступлення права вимоги за іпотечним договором не може відбутися раніше відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, і, навпаки, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки може укладатися як в той же день, що й за основним зобов`язанням, так і через певний проміжок часу. На підставі укладеного банком з ТОВ ФК «Приватні Інвестиції» договору відступлення права вимоги за кредитними договорами відбулася заміна особи у зобов`язаннях, які виникли з кредитних договорів, а не сторін кредитного договору. Додатково згідно рішення ВСУ від 18.08.2010 підставою визнання договору недійсним є недодержання вимог закону саме в момент його укладення. Оскільки ж порушення положень закону та договору щодо повідомлення боржника про відступлення іпотеко держателем своїх прав за іпотечним договором і права вимоги за кредитним договором відбулося після його укладення це не може біти підставою для визнання договору недійсним. Це ж стосується і відсутності державної реєстрації відомостей про таке відступлення. ТОВ «Кредитні ініціативи»не є стороною правовідносин між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс», тому не повинно доводити правомірність відступлення між викладеними сторонами. Відповідач не довів зворотного та не обґрунтував незаконність відповідної угоди.
30.07.2019 ОСОБА_1 надала суду відзив на скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення – без змін.
16.08.2021 від представника ОСОБА_8 надійшли додаткові письмові пояснення.
16.08.2021 від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.
ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та представник неповнолітнього ОСОБА_4 в судове засідання 17.08.2021 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Представник Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації міста Одеси в судове засідання 17.08.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.
Враховуючи, що справа протягом тривалого часу перебуває на розгляді у суді, апеляційним судом її розгляд неодноразово відкладався за клопотанням апелянта, а також враховуючи, що у справі наявні всі необхідні докази, суд вирішив розглянути справу без участі сторін, які не з`явилися в судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_8 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що 15.04.2008 між ВАТ „Сведбанк”, правонаступником якого є ПАТ „Сведбанк”, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1501/0408/88-047, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 75 000,00 дол. США на строк з 15.04.2008 по 13.04.201, із сплатою процентів за користування кредитом за процентною ставкою у розмірі 11,9% річних, з датою кінцевого терміну повернення кредиту та усіх нарахувань за ним – 13.04.2018.
На забезпечення виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ВАТ „Сведбанк” ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №1501/0408/88-047-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 15.04.2008, згідно якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру під АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2010 у справі №2-7114/2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.04.2011, позов ПАТ „Сведбанк” до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ „Сведбанк” заборгованість за кредитним договором в розмірі 645 446 грн. Позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості – відмовлено. З вказаних судових рішень вбачається, що станом на 10.02.2010 заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором №1501/0408/88-047 від 15.04.2008 склала 80 587,07 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ на цю дату складає 645 446,02 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту – 67 500,00 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 540 627,75 грн.; прострочена заборгованість по процентам – 7 030,50 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 56 309,39 грн.; пеня – 6 056,57 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 48 508,89 грн.
28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником «ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» укладено договір факторингу №15, згідно умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладеним банком з боржниками. Відповідно до витягу з реєстру до договору факторингу, право вимоги було передано також й стосовно кредитного договору, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .
Згідно договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відступило ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладеним з боржниками, а Фактором шляхом надання фінансової послуги клієнту набувається право вимоги такої заборгованості.
На підставі вищевказаних договорів, 28.11.2012 між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого, сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованостей по кредитним договорам від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами. Договір посвідчений нотаріально.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва у справі №756/3071/14 від 10.12.2014 залишено без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2014, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Омега Банк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк»), ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договорів факторингу в частині передачі права грошової вимоги, визнання договорів про передачу прав за іпотечним договором недійсним в частині передачі прав за іпотечним договором.
Відмовляючи в задоволенні позову про звернення стягнення на майно, суд виходив з того, що недоведеним є факт отримання права вимоги, враховуючи відсутність доказів про нотаріальне посвідчення договору про передачу прав за іпотечним договором від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс».
Проте, погодитися з таким висновком суду повністю неможна з огляду на наступне.
Відповідно до статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Крім того, згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про іпотеку" взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Таким чином, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством.
Договором про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012, посвідченим нотаріально підтверджується факт переходу прав від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.164,т.5), запис про це зареєстрований в реєстрі іпотек (а.с.169,т.5).
Отже, умова про реєстрацію відповідного права дотримана.
На час вирішення спору реєстрація та договір передачі прав не скасовані.
Виходячи з правил про правомірність правочину, суд безпідставно вважав такі обставини такими, що свідчать про недійсність переданої вимоги, у зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим апеляційний суд не погоджується з визначеним позивачем розміром заборгованості за кредитним договором, в рахунок якої має бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, з огляду на наступне.
Як зазначено вище, кредитні кошти, згідно з договором надано в іноземній валюті дол. США. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2010 у справі №2-7114/2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.04.2011, позов ПАТ „Сведбанк” до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості встановлено, що станом на 10.02.2010 заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором №1501/0408/88-047 від 15.04.2008 склала 80 587,07 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ на цю дату складає 645 446,02 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту – 67 500,00 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 540 627,75 грн.; прострочена заборгованість по процентам – 7 030,50 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 56 309,39 грн.; пеня – 6 056,57 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 48 508,89 грн.
З рішення вбачається, що стягнення було достроковим, строк зобов`язання змінено на 06.09.2009.
Отже, заборгованість за кредитним договором визначено в доларах США. За рішенням суду про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості відбулося дострокове задоволення вимог кредитора, а наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для подальшого нарахування процентів за кредитним договором. 
За таких обставин звернення стягнення на предмет іпотеки має бути в рахунок заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом в сумі 7 030,50 дол. США.
Щодо розміру пені апеляційний суд зазначає, що відповідно до витягу з Реєстру заборгованості боржників (Додаток 1Б) до договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи» до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №1501/0408/88-047 від 15.04.2008, за яким позичальником є ОСОБА_1 , заборгованість по основній сумі кредиту, станом на 28.11.2012 у розмірі 67 500 дол. США, заборгованість по процентам станом на 28.11.2012 у розмірі 29 715,43 грн.
Заборгованість за пенею не вказана в додатку, отже за договором факторингу заборгованість перейшла без пені, а розрахунок до позову свідчить про її нарахування після зміни кредитором строку виконання зобов`язання. 
Враховуючи те, що нарахування пені поза межами строку договору можливе лише в порядку ст.625 ЦК України, то вимоги є безпідставними, що підтверджується приписами ст. ст. 1050,625 ЦК України, постановами Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц та численними постановами Верховного Суду у аналогічних відносинах. 
Щодо вимог позивача про виселення відповідачів апеляційний суд виходить з наступного.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 1 стаття 8) гарантує кожній особі окрім інших прав, право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, з яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2003 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 399-48/06, п. 47).
При цьому, вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), заява N 78146/01, п. 125).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner V. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).
Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01 п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner V. Austria п. 60).
Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.
Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Зазначений висновок є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18), Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі N 336/5157/17 (провадження N 61-36858св18), від 20 травня 2019 року у справі N 569/13545/17 (провадження N 61-44514св18), від 06 червня 2019 року у справі N130/2141/17 (провадження N 61-2355 св 19), від 19 січня 2021 року у справі N243/3405/14 (провадження N 61-2539св19) та в інших.
Матеріали справи свідчать, що право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, набуте ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 21.12.2002 ще до укладення кредитного договору від 15.04.2008, тобто не за кредитні кошти. 
Отже, виселення без надання іншого постійного жилого приміщення, без застосування частини другої статті 109 ЖК Української РСР є неможливим.
Доводи представника відповідача про застосування строку позовної давності не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Врахувавши наведені вище норми права, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки. Сплив строку позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене, не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема у позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі.
Припинення дії кредитного договору не є підставою для припинення зобов`язань, які виникли під час його дії і виконання яких було забезпечено іпотекою.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" про звернення стягнення на предмет іпотеки є повністю обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.
З огляду на зазначене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють відповідні правовідносини, є підстави відповідно до вимог статті 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384  ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року скасувати.
Звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат, загальною житловою площею 38,5 кв.м., загальною площею 58,3 кв.м., на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 170500,95 доларів США: за кредитом 67500 доларів США; по відсотках 7030,50 доларів США, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна.
В задоволенні вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати в розмірі 3897,60.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 02.09.2021.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: