ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 липня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 728/2288/20
Головуючий у першій інстанції – Глушко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/804/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.
секретар: Поклад Д.В.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області у складі судді Глушко О.І. від 18 березня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Бахмач, дата складання повного тексту рішення 18 березня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини боргу за спільним зобов`язанням подружжя,

                             В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини боргу за спільним зобов`язанням подружжя, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь за спільним зобов`язанням подружжя грошові кошти в розмірі 11 609 грн. 65 коп. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з ОСОБА_2 вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2012 року по 07.12.2018 року. 15.12.2016 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , позивачем було укладено договір та відкрито поточний рахунок в ПАТ ”Державний ощадний банк України”. Позивач вказував, що саме на цей поточний рахунок він отримував заробітну плату, яка на час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і витрачалась в інтересах сім`ї, а саме, на добудування будинку АДРЕСА_1 , ремонт та обслуговування спільного автомобіля ” ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, придбання іншого нерухомого майна, одягу, їжі, тощо. За заявою ОСОБА_1 на його зарплатну картку було встановлено відновлювальну кредитну лінію, з кредитним лімітом у розмірі 31 000 гривень. Позивач зазначав, що станом на дату розірвання шлюбу між сторонами, а саме, станом на 07.12.2018 року, заборгованість за договором становила 23 219 грн. 30 коп. Позивач стверджував, що оскільки всі кошти за договором витрачались в інтересах сім`ї та на її потреби, то заборгованість за договором створює обов`язки для подружжя. Позивач вказував, що заборгованість ним погашена повністю за рахунок особистих коштів - заробітної пати, яка постійно йому перераховувалась на даний поточний рахунок. За даних обставин, позивач зазначає, що на його користь з відповідача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 11 609 грн. 65 коп., як половина спільного боргу за договором, виходячи із розрахунку: 23 219 грн. 30 коп. : 2 = 11 609 грн. 65 коп. 

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.03.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини боргу за спільним зобов`язанням подружжя. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18.03.2021 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на його користь, за спільним зобов`язанням подружжя, грошові кошти в розмірі 11 609 грн. 65 коп. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті неправильно застосовано норми матеріального права, а також зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що 15.12.2016 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ним шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), було укладено договір та відкрито поточний зарплатний рахунок в ПАТ ”Державний ощадний банк України”. Апелянт стверджує, що саме на цей поточний рахунок він отримував заробітну плату, і саме за цим зарплатним рахунком виник борг, що є предметом спору. Доводи апеляційної скарги вказують, що всі грошові кошти (враховуючи і кошти за кредитним лімітом), які отримував позивач на даний зарплатний рахунок, були об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не застосовано норми ч.2 статті 61, ч.2,ч.4 статті 65 Сімейного кодексу України, які підлягали застосуванню. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції, всупереч встановленим обставинам (дані кошти є заробітною платою чоловіка, а отже, спільною сумісною власністю подружжя), дійшов висновку про недоведеність тієї обставини, що отримані за даним договором кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень ч.3 статті 61 Сімейного кодексу України. За даних обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що один із подружжя повинен  обов`язково  отримувати  згоду  іншого  з  подружжя  при  укладенні будь-яких договорів, навіть зарплатних. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції було зроблено неправильний висновок відносно укладення кредитного договору, оскільки це був лише договір з обслуговування зарплатного проекту. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність доказів того, що дані зарплатні кошти були використані в інтересах сім`ї. Апелянт стверджує, що в матеріалах справи міститься 29 сторінок виписки з банку, з якої вбачається, куди саме, скільки саме та коли саме були витрачені кошти заробітної плати позивача. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мироненко С.В. підтримав оводи і вимоги поданої апеляційної скарги. 
В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, відповідач ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року.
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про час і місце розгляду даної справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2012 року по 07.12.2018 року (а.с.31,32).
Питання розподілу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вирішено в судовому порядку (а.с.5-13).
15.12.2016 року позивач ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання №754278/151216 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), а також заяву на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) (а.с.14,14 зворот).
03.02.2017 року позивач ОСОБА_1 підписав заяву на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між Банком та Клієнтом, відповідно до якої просив встановити/збільшити наданий йому кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) на його Картковий рахунок № НОМЕР_1 , бажаний розмір кредиту - 31 000 гривень (а.с.15). 
Розрахунком №247 від 10.12.2020 року, наданим ГУ з обслуговування клієнтів ПАТ ”Державний ощадний банк”, підтверджується факт використання позивачем ОСОБА_1 кредитних коштів поряд із зарплатними, за період з 01.01.2017 року по 07.12.2018 року. Станом на 07.12.2018 року, тобто на дату розірвання шлюбу, розмір заборгованості по кредиту становив 23 219 грн. 30 коп. (а.с.16-30).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини боргу за спільним зобов`язанням подружжя, суд першої інстанції виходив із фактичних обставин справи та приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті неправильно застосовано норми матеріального права, а також зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.    

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що 15.12.2016 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ним шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), було укладено договір та відкрито поточний зарплатний рахунок в ПАТ ”Державний ощадний банк України”. Апелянт стверджує, що саме на цей поточний рахунок він отримував заробітну плату, і саме за цим зарплатним рахунком виник борг, що є предметом спору. Доводи апеляційної скарги вказують, що всі грошові кошти (враховуючи і кошти за кредитним лімітом), які отримував позивач на даний зарплатний рахунок, були об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не застосовано норми ч.2 статті 61 Сімейного кодексу України, яка підлягала застосуванню. 
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, виходячи із наступного.   
Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2016 року позивач ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання № 754278/151215 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), а також заяву на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) (а.с.14,14 зворот). 03.02.2017 року позивач ОСОБА_1 підписав заяву на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між Банком та Клієнтом, відповідно до якої просив встановити/збільшити наданий йому кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) на його Картковий рахунок № НОМЕР_1 , бажаний розмір кредиту - 31 000 гривень (а.с.15). Розрахунком №247 від 10.12.2020 року, наданим ГУ з обслуговування клієнтів ПАТ ”Державний ощадний банк”, підтверджується факт використання позивачем ОСОБА_1 кредитних коштів поряд із зарплатними, за період з 01.01.2017 року по 07.12.2018 року. Станом на 07.12.2017 року, тобто на дату розірвання шлюбу, розмір заборгованості по кредиту становив 23 219 грн. 30 коп. (а.с.16-30).
Приймаючи до уваги наведене, матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач ОСОБА_1 не укладав кредитного договору, а сума в розмірі 31 000 грн. - це була його заробітна плата.        

Відповідно до приписів ч.3 статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не застосовано норми ч.2,ч.4 статті 65 Сімейного кодексу України, які підлягали застосуванню. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції, всупереч встановленим обставинам (дані кошти є заробітною платою чоловіка, а отже, спільною сумісною власністю подружжя), дійшов висновку про недоведеність тієї обставини, що отримані за даним договором кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень ч.3 статті 61 Сімейного кодексу України. За даних обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що один із подружжя повинен обов`язково отримувати згоду  іншого  з  подружжя  при  укладенні будь-яких договорів, навіть зарплатних. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції було зроблено неправильний висновок відносно укладення кредитного договору, оскільки це був лише договір з обслуговування зарплатного проекту.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, виходячи із наступного. Посилання апелянта ОСОБА_1 на норми ч.2,ч.4 статті 65 Сімейного кодексу України не надає підстав вважати, що позивач має право вимоги до ОСОБА_2 , за своїми зобов`язаннями перед ПАТ ”Державний ощадний банк”, згідно заяви від 15.12.2016 року про приєднання №754278/151216 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (а.с.14), а також заяви від 15.12.2016 року на встановлення відновлюваної кредитної лінії (кредиту) (а.с.14,зворот), і заяви від 03.02.2017 року на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між Банком та Клієнтом (а.с.15), відповідно до яких ОСОБА_1 було надано кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) на його картковий рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 31 000 гривень (Блок 3: Умови кредитування, п.3.2., п.3.3.( а.с.15)). 
У доводах позовної заяви ОСОБА_1 вказує, що станом на 07.12.2018 року заборгованість за договором становила 23 219 грн. 30 коп., і  вказана  заборгованість  позивачем  погашена  за  рахунок  особистих коштів - заробітної плати. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем, всупереч приписам статті 81 ЦПК України, не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження  погашення  ОСОБА_1 вказаної суми заборгованості. Відповідно до ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність доказів того, що дані зарплатні кошти були використані в інтересах сім`ї. Апелянт стверджує, що в матеріалах справи міститься 29 сторінок виписки з банку, з якої вбачається, куди саме, скільки саме та коли саме були витрачені кошти заробітної плати позивача. 

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, виходячи із наступного. Розрахунком №247 від 10.12.2020 року, наданим ГУ з обслуговування клієнтів ПАТ ”Державний ощадний банк”, на який посилається ОСОБА_1 , як на доказ використання отриманих коштів в інтересах сім`ї, підтверджується факт використання позивачем ОСОБА_1 кредитних коштів поряд із зарплатними, за період з 01.01.2017 року по 07.12.2018 року. Станом на 07.12.2018  року,  тобто  на дату розірвання шлюбу,  розмір  заборгованості по  кредиту  становив  23 219 грн. 30 коп. (а.с.16-30). При цьому, необхідно зазначити, що вказаний документ не містить в собі належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження використання спірних коштів в інтересах та на потреби сім`ї. Інших доказів щодо   використання   спірних   коштів   в   інтересах   та   на  потреби  сім`ї позивачем суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                                
                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 20.07.2021 року.

Головуючий:                                           Судді: