ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Львів	Справа № 260/1298/19 пров. № А/857/7254/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                                       Гуляка В.В. 
суддів:                                                            Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:     Юрченко М.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області, 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року   (суддя – Микуляк П.П., час ухвалення – не зазначений, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту – 21.01.2021р.), 
в адміністративній справі №260/1298/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області, 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

                                                          встановив:   

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів ГУ ДФС у Закарпатській області, Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: 1) визнати протиправним, нечинним і скасувати рішення Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №252 від 30 січня 2017 року "Про місцеві податки та збори"; 2) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.05.2019 року ГУ ДФС України у Закарпатській області: 
- №0029462-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1309,38 грн.;
- №0029463-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 4837,29 грн.;
- №0029464-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6405,79 грн.;
- №0029465-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3206,25 грн.. 
Відповідач ГУ ДФС у Закарпатській області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року роз`єднано у самостійні провадження адміністративну справу позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області, Баранинської сільської ради про скасування рішення та визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, виділивши у самостійні провадження: - адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Баранинської сільської ради про визнання протиправним і скасування Рішення №252 "Про місцеві податки та збори" від 30 січня 2017 року (з присвоєнням їй нового номеру); - адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС України у Закарпатській області від 14.05.2019 року №0029462-5013-0701, №0029463-5013-0701 №0029464-5013-0701, №0029465-5013-0701. 
Ухвалою цього ж суду від 26.02.2020 року провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №260/474/20. 
Ухвалою суду від 16.12.2020 року поновлено провадження у справі. 
Ухвалою суду від 17.12.2020 року замінено відповідача – Головне управління ДФС України у Закарпатській області, на його правонаступника – Головне управління ДПС України у Закарпатській області. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Закарпатській області від 14.05.2019 року: - №0029462-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1309,38 грн.; - №0029463-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 4837,29 грн.; - №0029464-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 6405,79 грн.; - №0029465-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3206,25 грн.. Стягнуто з Головного управління ДПС у Закарпатській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3073,60 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 23.12.2020 року не погодився відповідач ГУ ДПС у Закарпатській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на необґрунтованість висновків суду в тому, що норма абзацу «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, а перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень абзацу «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням – для промислового виробництва. Окрім того, суд вказав на те, що контролюючим органом не було визначено, до якого класу споруд відноситься нежитлова нерухомість позивача, що належить їй на праві власності. За висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 01.10.2019 року у справі №0340/1905/18, на яку суд першої інстанції посилається в рішенні, зробив висновок про те, що правовий аналіз абзацу «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачає його застосування при наявності двох умов, перша з яких – власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруда) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівлі, споруди) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Окрім того позивачем у зазначеній справі виступала фізична особа-підприємець, яка є сільськогосподарським виробником. Проте, у даній справі ОСОБА_1 є фізичною особою і не здійснює підприємницької діяльності, тим більше пов`язаної з виробництвом сільськогосподарської продукції. Також звертає увагу апелянт на безпідставне посилання суду першої інстанції на рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 року у справі №260/474/20, яким визнано протиправним та скасовано рішення Великолазівської сільської ради від 30.01.2017 №252 «Про податки і збори», яке набрало законної сили 01.04.2020 року, оскільки на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень від 14.05.2019 року рішення Великолазівської сільської ради від 30.01.2017 №252 «Про податки і збори» було чинне. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.12.2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. 
Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а спірні податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті відповідачем без дотримання вимог закону. Зазначає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 
У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивач є власником: 
- будівлі (об`єкт житлової нерухомості: Ні), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 343,90 кв.м., на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/492/14-ц (а.с. 35); 
- нежитлової будівлі (склад готової продукції), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 351,70 кв.м., на підставі договору відчуження нерухомого майна, що перебуває у податковій заставі р.№84, 28.06.2011, Закарпатське представництво Прикарпатської універсальної товарної біржі (а.с. 36); 
- квартира (спільна сумісна власність), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, 55, 28.02.2007р. (а.с. 36-37); 
- нежитлової будівлі (телятник), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 1299,30 кв.м., на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №2-6507/11, 15.02.2012 року (а.с. 37-38); 
- нежитлової будівлі (корівник), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 1720,6 кв.м., на підставі договору відчуження нерухомого майна, що перебуває у податковій заставі, №58, 18.09.2008, Прикарпатська універсальна товарна біржа (Закарпатське представництво) (а.с. 38); 
- нежитлової будівлі (навіс для сільськогосподарських машин), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа 861,2 кв.м., на підставі договору відчуження нерухомого майна, що перебуває у податковій заставі, №67, 29.04.2009, Прикарпатська універсальна товарна біржа (Закарпатське представництво) (а.с. 39). 
14 травня 2019 року Головним управлінням ДФС у Закарпатській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, прийнято податкові повідомлення-рішення: 
- №0029462-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, в розмірі 1309,38 грн. (а.с. 9); 
- №0029463-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, в розмірі 4837,29 грн. (а.с. 9); 
- №0029464-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, в розмірі 6405,79 грн. (а.с. 8); 
- №0029465-5013-0701 про визначення суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, в розмірі 3206,25 грн. (а.с.8). 
При визначенні вказаних сум податкового зобов`язання контролюючим органом було враховано площі належних позивачу об`єктів житлової та нежитлової нерухомості та ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 0,01% (житлової та нежитлової) від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначену пунктом 5.1 та 5.2 рішення Великолазівської сільської ради від 30 січня 2017 року №252 "Про місцеві податки та збори". 
Позивач, вважаючи протиправними винесені щодо неї податкові повідомлення-рішення, звернулася із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 14.05.2019 року. 
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Об`єктом оподаткування згідно пп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. 
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.1 ст.266 ПК України). 
Відповідно до пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. 
Відповідно до пп.266.3.2 п.266.1 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. 
Згідно п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. 
Згідно п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. 
Згідно п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному   статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). 
Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, що діє з 01 січня 2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. 
Судом першої інстанції також вірно враховано, що пунктом п.10.3 ст.10 ПК України передбачено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. 
Відповідно до положень п.3 ст.12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. 
Згідно з п.8.3 ст.8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад. 
Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи” рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. 
Наведене відповідає вимогам п.10.2 ст.10 ПК України, згідно з яким саме місцеві ради обов`язково установлюють податок на майно, а також кореспондує положенням п.24 ч.1 ст.26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” та ст.143 Конституції України. 
З матеріалів розглядуваної справи за позовом ОСОБА_1 видно, спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з прийняттям відповідачем рішень про нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, виходячи зі ставки 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначену рішенням Великолазівської сільської ради від 30 січня 2017 року №252. 
З цього приводу судом першої інстанції вірно враховано, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року в адміністративній справі №260/474/20 за позовом ОСОБА_1 до Баранинської сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №252 від 31.01.2017 року “Про місцеві податки та збори”, яким було встановлено порушення порядку оприлюднення змісту такого рішення. Рішення суду набрало законної сили 01.04.2020 року. 
Пунктом 4 ст.78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними і скасування спірних ППР від 14.05.2019 року обгрунтовувались тим, що такі прийняті на підставі рішення Великолазівської сільської ради №252 від 31.01.2017 року “Про місцеві податки та збори”, яке не було оприлюднено у визначеному законом порядку і тому не підлягало до застосування. 
Із змісту рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року в адміністративній справі №260/474/20 видно, що рішення Великолазівської сільської ради №252 від 31.01.2017 року “Про місцеві податки та збори” являється протиправним і підлягає скасуванню, оскільки встановлено порушення порядку оприлюднення змісту такого рішення. 
Підпунктом 12.3.4 п.12.3, пп.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України визначено, що: рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом; до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду; офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті. 
Відповідно до ч.4-5 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. 
Згідно з ч.11 ст.59 цього Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення. Лише офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті. Такі акти про встановлення місцевих податків та зборів підлягають до застосування лише в разі набрання ними чинності. 
Отже, являються безпідставними доводи апелянта (відповідача) про те, що на момент прийняття спірних ППР від 14.05.2019 року рішення Великолазівської сільської ради від 30.01.2017 №252 «Про податки і збори» було чинним і підлягало до застосування. 
Згідно ч.1 та 2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року №3477-ІV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України” (заяви №23759/03 та №37943/06), де зазначено, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про “закон”, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. На думку Суду, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу “якості закону”, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. 
Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26 червня 2014 року у справі “Суханов та Ільченко проти України” (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто “справедливого співвідношення” між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов`язки. 

Суд апеляційної інстанції також враховує, що рішення суду першої інстанції від 23.12.2020 року про задоволення позовних вимог обгрунтовано також тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 14.05.2019 року були складені в порушення п.58.1 ст.58 ПК України та Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків (затв. наказом Мінфіна України 28.12.2015р. №1204, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 22.01.2016р. за №124/28254). 
Однак, апеляційна скарга відповідача не містить жодних обгрунтувань щодо спростування вказаних висновків суду першої інстанції. 

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що є помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо того, що спірні ППР від 14.05.2019 року являються протиправними з підстав того, що розглядувані об`єкти нерухомості, належні позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом нараховані податкові зобов`язання, належить до будівель/споруд, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а тому згідно абз.«ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не являються об`єктом оподаткування. 
З цього приводу являються обгрунтованими доводи апелянта (відповідача) про те, що застосування такої податкової пільги є можливим при наявності двох умов, перша з яких – власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруда) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівлі, споруди) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. У розглядуваній справі позивач ОСОБА_1 являються фізичною особою і не здійснює підприємницької діяльності, тим більше пов`язаної з виробництвом сільськогосподарської продукції. 
Водночас, колегія суддів апеляційної суду зазначає, що вказані висновки суду першої інстанції щодо застосування п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не призвели до неправильного вирішення справи, а тому, згідно приписів статті 317 КАС України, не можуть бути самостійною підставою для скасування правильного про суті рішення суду першої інстанції від 23.12.2020 року. 

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                     постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року в адміністративній справі №260/1298/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повне судове рішення складено 26.07.2021