КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 759/2558/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9906/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року, 
 
встановив:
у лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 70 150 грн., посилаючись на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом,позивач посилався на те, що 12 червня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 2 500 дол. США що на момент укладення договору становило 65 000  грн.. строком до 19 червня 2019 року. На підтвердження укладення договору відповідач власноруч написав розписку. Станом на день звернення до суду з позовом грошові кошти відповідачем повернуті не були, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути на його користь заборгованість  в розмірі 70 150 грн., що на момент звернення до суду з позовом еквівалентно 2 500 дол. США.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження укладення договору позики, а саме оригіналу розписки. Судом було зроблено висновок про те, що позивач просив суд розглянути справу за його відсутності, оригінал розписки не надав, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права та не відповідає встановленим у справі обставинам.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Статтею 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано до суду копію розписки від 12 червня 2018 року. Вказана копія була засвідчена підписом позивача ОСОБА_1 (а.с.3). Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач повідомив суд про те, що оригінал розписки знаходиться у нього. (а.с.2). 
Вирішуючи питання належності наданих до суду доказів та у випадку виникнення сумнівів щодо відповідності копії розписки оригіналу, суд не був позбавлений можливості залишити позовну заяву без руху або витребувати у позивача оригінал наданої розписки. Положення чинного процесуального законодавства не зобов`язує позивача надавати до суду оригінали доказів за умови засвідчення їх копій належним чином та зазначення про те, у кого знаходиться оригінал відповідного доказу. Вказані обставини призвели до помилкового та передчасного висновку щодо недоведеності позовних вимог.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивачем було надано суду для огляду оригінал розписки, копія якої була надана ним до суду першої інстанції.
Зі змісту вказаної розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 12 червня 2018 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 500 дол. США, що еквівалентно 65 000 грн., та зобов`язався повернути 2 500 дол. США до 19 червня 2019 року.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
В даному випадку матеріали справи свідчать про укладення між сторонами договору позики грошових коштів, розписка позичальника містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, а наявність у позикодавця її оригіналу свідчить про невиконання боржником умов договору щодо повернення коштів.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 66 730 грн., що станом на день ухвалення рішення становить 2 500 дол. США. 
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 66 730 грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 270 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2021 року.
 
Головуючий
 
Судді