УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/787/20 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 68 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.        
суддів                 Миніч Т.І., Павицької Т.М.
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В., 
                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/787/20 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог (від 06.07.2020, т. 1, а.с. 134-136) просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 02.08.2018, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Мокрецькою О.О. 02.08.2018 року та зареєстрований в реєстрі за №317.
В обгрунтування позовних вимог вказала, що 02.08.2018 між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 02.08.2018. Зазначила, що вказаний договір укладено внаслідок помилки та недодержання в момент вчинення правочину вимог закону. Так, підписуючи договір дарування, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, так як вважала, що укладає договір довічного утримання і не мала наміру відчужувати квартиру. Вказала, що ОСОБА_2 (дочка), запевнила її, що після укладення договору вона (позивачка) зможе проживати у квартирі, а тому квартиру обдаровуваній не передавала, продовжувала проживати у ній, так іншого житла у неї немає. ОСОБА_1 зазначила, що вона є особою пенсійного віку, інвалідом другої групи по зору, тяжко хворіє, частково нездатна до самообслуговування та потребує стороннього догляду, а спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 є її єдиним житлом. Вказала, що договір дарування від 02.08.2018 не було прочитано нотаріусом Мокрецькою О.О. вголос, а зважаючи те, що вона є інвалідом 2 групи по зору, то не змогла ознайомитись зі змістом даного договору правами та обов`язками. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що укладаючи договір дарування позивачка усвідомлювала значення своїх і знала, який правочин вчиняється. Посилається на те, що позивачка має задовільний зір і взмозі читати самостійно, що було доведено під час розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того вказала, що ОСОБА_1 сама стверджує, що усі документи підписує вона особисто, після того як прочитає, а відтак і розуміє їх зміст. 
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 02.08.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Мокрецькою О.О. 02.08.2018 та зареєстрований в реєстрі за №317 (т. 1, а.с. 4).
Пунктом 13 вказаного договору передбачено, що зміст договору сторонам зрозумілий, нез`ясованих та незрозумілих питань для себе вони не мають.
Згідно із Довідкою МСЕК серії 2-18 АБ № 167333 від 29.10.1996 ОСОБА_1 встановлено безстроково другу групу інвалідності по зору (т. 1, а.с. 12).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають разом за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечується сторонами.
Посилаючись на те, що вказаний правочин вчинений під впливом помилки, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладаючи договір 02.08.2018 позивач була дієздатною, усвідомлювала правову природу договору, що укладався сторонами, наслідки вчинення своїх дій, що свідчить про те, що волевиявлення дарувальника було направлено на настання реальних наслідків щодо дарування квартири.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229–233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України        повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 зроблено висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний договір вчинений під впливом помилки, так як в силу похилого віку та наявності ряду захворювань, зокрема вади зору, вона не могла усвідомлювати дійсну правову природу оспорюваного договору.
Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог з огляду на те, що зі змісту укладеного між сторонами договору дарування вбачається, що позивачка добре розуміла та усвідомлювала їх умови, зміст та правову природу, волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі саме на укладення договору дарування, а не договору довічного утримання. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що на момент укладення договору позивачка мала захворювання, внаслідок яких вона могла помилятися щодо змісту та правої природи правочинів.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 05 липня 2021 року № 185/641/18 та від 13 серпня 2021 року № 442/1995/15-ц.
Наведені позивачкою аргументи в обґрунтування заявлених вимог про те, що в силу свого віку її волевиявлення на укладення договору дарування не відповідало її внутрішній волі обґрунтовано не прийняті до уваги судом, оскільки вказані доводи не підтверджують факт укладення договору під впливом помилки, а незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона потребує стороннього догляду та частково нездатна до самообслуговування не підтверджені доказами та не свідчать проте, що вона перебувала у безпорадному стані.
У справі, яка переглядається, суд встановив, що оспорюваний договір дарування укладений та підписаний в присутності нотаріуса, яка відповідно до вимог законодавства встановила особи дарувальника та обдарованого, які є матір`ю та  дочкою, перевірила їх дієздатність та правостановлюючі документи на  відчужувану квартиру, про що зазначено у  спірному договорі дарування, також сторонам роз`яснено зміст відповідних норм ЦК України.
Договір дарування підписаний ОСОБА_1 особисто. Цивільна дієздатність ОСОБА_1 на момент укладення цього договору не була обмежена.
Внаслідок укладення спірного договору  ОСОБА_1  не позбулася єдиного житла, адже вона залишилась проживати у квартирі надалі після укладення договору дарування, та була зареєстрована за цією адресою (а.с. 97 том 1). Водночас позивач проживає разом із відповідачем у спірній квартирі, яка є її дочкою.
Сторонами не заперечується, що відповідачка здійснює оплату частини комунальних платежів, а також використовується субсидія, нарахована ОСОБА_1 , за іншу частину компослуг.
Належних та допустимих доказів того, що підписуючи спірний договір ОСОБА_1 мала на меті підписати договір довічного утримання, а  не  договір дарування, матеріали справи не містять. 
Натомість, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вже укладала договори довічного утримання, які були розірвані в судовому порядку, а тому вона розуміла правову природу договору дарування і договору довічного утримання.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 має інвалідність по зору з 1996 року, раніше укладала нотаріально посвідчені правочини (спадковий договір, розірвання спадкового договору у 2013 році), а звідси з урахуванням стану зору, мала можливість вимагати у нотаріуса прочитати текст документу вголос, проте такої вимоги не було заявлено.
До того ж колегія суддів вважає слушними зауваження представника відповідачки адвоката Горопашина С.С. про те, що в ході розгляду справи позивачка самостійно читала, писала та підписувала документи та будь-яких труднощів з її боку до вчинення таких дій не спостерігалось.
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки як зі сторони позивачки, так і зі сторони відповідачки, показам яких надано обгрунтований та вичерпний аналіз в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Для додаткового дослідження показань свідків підстави відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо заниженої вартості квартири в договорі дарування є безпідставними в контексті заявлених вимог позову.
Наявність неприязних стосунків, які виникли на даний час між позивачкою та чоловіком її дочки – відповідачки по справі, не є підставою для задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору дарування із заявлених позивачкою підстав.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Виходячи із наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що рішення судом першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає. 

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.09.2021.

Головуючий Судді