Справа № 496/461/21
Провадження № 22-ц/801/1527/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року	Справа № 496/461/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого: Копаничук С.Г.
Суддів: Медвецького С.К., Денишенко Т.О., 
за участю секретаря Очеретної М.Ю., 
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області 
треті особи без самостійних вимог: інспектор роти ВБДР УПП у Вінницькій області Присяжнюк Євгеній Володимирович, Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Сичука М.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: інспектора роти ВБДР УПП у Вінницькій області Присяжнюка Євгенія Володимировича, Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - 
в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача -інспектора роти ВБДР УПП у Вінницькій області Присяжнюка Є.В., Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Вказав, що постановою інспектора роти ВБДР УПП у Вінницькій області Присяжнюка Є.В., серія ДП18 №616836 від 09.09.2020 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 132 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу  510 грн .за те, що 09.09.2020 року о 07 год. 03 хв., він, керуючи автомобілем МАН, державний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі М12 порушив п. 19 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів, а саме , на дзеркалах заднього виду не наніс червону та білу відбивні лінії. Штраф у розмірі 510 грн. ним був сплачений 24.09.2020 року.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною та скасовано зазначену постанову, провадження у адміністративній справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій інспектора Присяжнюка Є.В. йому була спричинена моральна шкода у вигляді душевних страждань, тривоги, страху, занепокоєння, стресу, яку він оцінює у 8000 грн., просить стягнути її з відповідача. В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 обгрунтував заявлений розмір моральної шкоди 8000 грн. понесеними ним витратами на лікування у санаторії, на підтвердження чого надав розрахунок та копію довідки №22 від 24.03.2021 року про одержання ним путівки на санаторно-курортне лікування у ТОВ «Санаторій «Курорт Орлівщина».
       Також, надаючи для підтвердження копії розрахункових документів, просить відшкодувати спричинену йому матеріальну шкоду у 1039 грн. , що полягає у понесених ним витратах пов`язаних із розглядом справи у Біляївському районному суді Одеської області.
Рішенням Вінницького міського суду від 25 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Вказав, що суд невірно оцінив докази ,зокрема, вважаючи ,що копії розрахункових документів не підтверджують завдання йому матеріальної шкоди у розмірі 1039 грн., так як не дають можливості ідентифікувати їх з його особою . Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги наданий ним розрахунок на відшкодування моральної шкоди у розмірі 8000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – безпідставною. 
Заслухавши доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.        
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Суд встановив, що постановою інспектора роти ВБДР УПП у Вінницькій області Присяжнюка Є.В., серія ДП18 №616836 від 09.09.2020 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі  510 грн., за те, що 09.09.2020 року о 07 год. 03 хв., він, керуючи автомобілем МАН, державний номерний знак НОМЕР_1 на автодорозі М12 , порушив п. 19 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів - на дзеркалах заднього виду не наніс червону та білу відбивні лінії. 
24.09.2020 року ОСОБА_1 сплатив штраф на користь держави у розмірі 574,46 грн.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2020 року, що набрало законної сили 31.12.2020 року, визнано протиправною та скасовано постанову серії ДП18 № 616836 від 09.09.2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за правопорушення передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Провадження по адміністративній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд виходив з того, що оскільки позивач реалізував передбачене КУпАП та КАС України право на оскарження рішень посадової особи патрульної поліції , які суд задовольнив, порушень його права не відбулось. Сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення не є доказом  неправомірності рішень дій чи бездіяльності інспектора  поліції, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру та не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, оскільки    надані позивачем на підтвердження заподіяної йому матеріальної шкоди розрахункові документи неможливо ідентифікувати з його особою, а отже не можливо встановити розмір шкоди не підлягає відшкодуванню і матеріальна шкода.
Колегія суддів вважає, що такі мотиви відмови у задоволенні позову є невірними, оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення, окрім іншого, зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
        Відшкодування шкоди регулюється Главою 82 ЦК України . 
Згідно зі ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини . Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є - наявність шкоди, за відсутності якої не виникають і самі деліктні зобов`язання, протиправність дій того, хто завдав шкоду і причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. 
Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтею  1174 ЦК України.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи
Застосовуючи статтю 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або службової особи органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 березня 2019 року у справі №916/1423/17.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів : протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди у розмірі 1039 грн.  ОСОБА_1  надав суду  копії розрахункових документів, а саме: чек № 000057319 00057 на суму 22,50 грн. про направлення ним копії адміністративного позову; чек від 27.10.2020 року № 000055049 00011 на суму 39,50 грн. про  направлення адміністративного позову до Біляївського районного суду; чек від 29.12.2020 року № 51506825  на суму 402,45 грн. за придбання офісного паперу, електронну квитанцію (код COAC-4F75-402A) від 24.05.2020 року на суму 574 грн. Тобто, з огляду на зміст позовних  вимог про відшкодування матеріальної шкоди,  ОСОБА_2   вважає  майновою  шкодою   судові  витрати, що  сплачені ним добровільно   у зв`язку з розглядом адміністративної справи  у Біляївському районному суді Одеської області, що не можна вважати заподіяною йому винною особою  шкодою у розумінні ст.1166,1174 ЦК України, оскільки вони відносяться до  власно здійснених  ним  витрат, необхідних для відновлення становища ( збитків) . 
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України (КАСУ) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно із статтею 143 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Отже, заявлені до стягнення позивачем кошти є судовими витратами , відшкодування яких на користь позивача у разі задоволення його позову передбачено процесуальним законодавством, а не матеріальною шкодою, ознакою якої є протиправність дій завдавача .Позивач добровільно здійснив витрати в рамках розгляду адміністративної справи у Біляївському районному суді Одеської області, проте з невідомих причин не реалізував гарантоване йому законодавством право на їх відшкодування, як судових витрат. Зазначене вказує на те, що ці кошти не являються матеріальною шкодою ,а є збитками, про стягнення яких позивач вимог не заявляв.
Законодавством не передбачено можливості стягнення судових витрат в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення судових витрат і шкоди у розумінні положень чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 925/245/19, від 01.06.2020 у справі № 910/12945/19.
Крім того, відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до  відповідача, зазначаючи в якості такого Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області, що знаходиться по вул. Ботанічній, 24 у м. Вінниці. 
Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Разом із тим, з інформації  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що  такої юридичної особи як Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області , не існує, а отже вказаний позивачем відповідач щодо якого суд розглянув справу, не є юридичною особою і не може виступати відповідачем у даній справі.
До юридичної особи - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з місцезнаходженням по вул. Федора Ернеста, буд. 3 у м. Києві позивач вимог не пред`являв. 
Вказане свідчить про те, що позов пред`явлений ,а суд розглянув справу за позовом до неналежного відповідача .
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. 
Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. 
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) здійснено  висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. 
Зазначене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 39), від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 75) та від 7 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (пункт 54)). 
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Однак, суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм процесуального права не звернув увагу на вказане та розглянув справу за участю неналежного відповідача. 
Згідно норм чинного ЦПК України, апеляційний суд також позбавлений можливості залучати до розгляду справи належного відповідача. 
В зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають і не обговорюються, рішення суду підлягало скасуванню з відмовою у задоволенні позову з вказаних підстав, проте, враховуючи, що суд у резолютивній частині відмовив у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення про відмову у позові підлягає зміні з викладенням підстав відмови у позові у мотивувальній частині даної постанови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення у його мотивувальній частині, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України , понесених у зв`язку з розглядом справи, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 – 384 ЦПК України, 

П о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2021 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

                                                                                                 Т.О. Денишенко