ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1689/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ним на день звільнення - 18.05.2018, повного розрахунку у зв`язку із звільненням;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 19.05.2018 до дня фактичного розрахунку - 13.05.2020, із розрахунку 389,46 грн в день.
Позов обґрунтовано тим, що оскільки належні позивачу суми не були їй виплачені при звільненні, вина відповідача щодо невиплати таких сум була встановлена рішенням суду від 23.01.2020 у справі № 620/3596/20, тому відповідач повинен нести відповідальність за неповний розрахунок при звільненні, передбачену частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме - сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 на день звільнення - 18.05.2018, повного розрахунку у зв`язку із звільненням.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 19.05.2018 до дня фактичного розрахунку - 13.05.2020, із розрахунку 389,46 грн в день - у розмірі 282358,50 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати на правничу допомогу у сумі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн.
Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що належні позивача на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі №620/3596/19 кошти були виплачені останньому 14 травня 2020 року.
Відтак, на думку апелянта, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі №620/3596/19 у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України – відсутні.  
Також апелянт звертає увагу суду на неспівмірність суми, яка підлягала виплаті позивачу та сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Окрім того, оскільки строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, тому підстави для застосування статті 233 КЗпП України – відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що відповідачем не доведено суду правомірність своєї бездіяльності щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні позивача.
На думку позивача, ним не було пропущено строк звернення до суду, враховуючи дати отримання відповіді на адвокатський запит.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 25.04.2018 №85 позивача звільнено з військової служби у запас, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2018 № 103 з 18 травня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
У подальшому, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 620/3596/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2020, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018.
На виконання вказаного рішення суду, відповідач перерахував позивачу заборгованість по індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які позивач отримав 14.05.2021, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.
Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 18.05.2018 був останнім днем військової служби позивача, тому саме з цієї дати необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, але військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок проведено лише 14.05.2020 на виконання рішення суду, відтак наявні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2018 по 13.05.2020 у розмірі 282358,50 грн.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, які визначають питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби закріплені у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
При цьому, колегія суддів враховує, що нормами Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 25.04.2018 №85 позивача звільнено з військової служби у запас, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2018 № 103 з 18 травня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
Втім, під час звільнення позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 2015 по 2018 роки та грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок №1078).
Згідно п.1 якого він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.
Крім того, згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відтак, непроведення з вини відповідача виплати індексації та компенсації відпустки у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 620/3596/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2020, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати мені індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018.
На виконання вказаного рішення суду 14.05.2020 відповідачем здійснено позивачу виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки та індексацію за 2016-2018 роки за рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду 13 травня 2020 року, що підтверджується довідкою про доходи від 19.01.2021 №198.
Враховуючи, що позивача було звільнено 18.05.2018, а остаточний розрахунок щодо виплати індексації із ним проведено лише 14.05.2020, тому відповідачем, на думку позивача, порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України. 
Відтак, як зазначив суд першої інстанції, відповідач затримав розрахунок позивачу на 725 днів, а тому повинно сплатити 282 358,50 грн (389 грн 46 коп. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 725 днів (кількість днів затримки з 19.05.2018 по 13.05.2020).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що саме з дня набрання чинності рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/3596/19 (09.04.2020) відповідач мав обов`язок виплатити на користь позивача грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки та індексацію за 2016-2018 роки, але вказаного обов`язку не виконав. 
З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, починаючи з 09.04.2020, (з моменту набрання законної сили рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 620/3596/19) до 13.05.2020 (до дня фактичного розрахунку).
Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення починаючи з 09.04.2020 по 13.05.2020 становить 35 календарних днів, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення становить 389 грн 46 коп., тому позивачу належить до виплати 13   631, 10 грн.
Слід відзначити, що помилковою є позиція суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2018 по 14.05.2020 включно, колегія суддів оцінює критично, оскільки, як вже зазначалось, право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у позивача в даному випадку виникло саме з 09.04.2020, тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №620/3596/19.
Крім того, вирішуючи дану справу, судом першої інстанції не було враховано пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, з огляду на таке.
Так, правову позицію щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду військовослужбовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, було викладено в постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи рішення у справі №240/532/20, Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, і погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Слід також зазначити, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що кошти на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі №620/3596/19 позивач отримав 14 травня 2020 року, а з цим позовом до суду останній звернувся лише 05 березня 2021 року (за допомогою засобів поштового зв`язку), при цьому підстав для поновлення пропущеного строку не зазначив.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення даного позову без розгляду.
Слід також звернути увагу, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 частини першої ст. 238 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, тому апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про залишення позовної заяви без розгляду.
Керуючись ст. ст. 240, 242, 250, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року – скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів – залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук