КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №752/19134/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/4715/2021
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 15 вересня 2021 року                                                 місто Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних  справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Ткаченко Ю.М.,  розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,
                                            В С Т А Н О В И В :
17 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, де просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 21 200 доларів США та судові витрати. 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 13 лютого 2018 року відповідач отримав від ОСОБА_3 гроші у розмірі 21 200 доларів США, що підтверджується виданою ним розпискою від 13 лютого 2018 року. 
Відповідно до взятих зобов`язань, відповідач повинен був повернути суму позики протягом місяця після письмового про це повідомлення, яке було складено 07 серпня 2018 року і вручено відповідачу того ж дня. 
Отже, кінцевим строком повернення коштів є 07 вересня 2018 року. 
При цьому, 20 серпня 2018 року, між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_3 відступив, а позивач прийняв право вимоги за зобов`язаннями відповідача, що ґрунтуються на підставі боргової розписки від 13.02.2018 на суму 21200 доларів США. 
Про відступлення права вимоги відповідача було повідомлено належним чином.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 21 200 доларів США та судовий збір - 6 332,40 грн.
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що 13.02.2018 ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_3 суму коштів в розмірі 21 200 доларів США, які зобов`язався повернути протягом одного місяця з моменту отримання письмового повідомлення. Передача коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною відповідачем.
07.08.2018 ОСОБА_3 було вручено відповідачу письмове повідомлення про повернення суми боргу, яка отримана згідно розписки, протягом місяця. 
        20.08.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги, належне первісному кредитору на підставі боргових розписок, у т.ч. за розпискою від 13.02.2018 на суму 21 200 доларів США. 
30.08.2018 ОСОБА_5 надіслав на адресу відповідача повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні за договором позики від 13.02.2018 ( а.с. 10 т. 1 ).
10.09.2018 надіслано на адресу відповідача повідомлення щодо повернення суми боргу за договором позики від 13.02.2018 ( а.с.12-13 т. 1).
        Станом на день звернення позивача до суду, 17.09.2018, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики від 13 лютого 2018 року.
З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми законодавства, які регулюють цей вид правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за договорами позики є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. 
Правовим обґрунтуванням ухваленого рішення місцевий суд зазначив положення ст.ст. 526, 530, 1046, 1047  Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
При цьому, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовити повністю ( а.с. 1-15 т. 2 ).
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені           в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 13 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 21 200 доларів США, які зобов`язався повернути протягом одного місяця з моменту отримання письмового повідомлення, про що      ОСОБА_1 власноручно написав розписку ( а.с. 6 т. 1, а.с. 99 т. 2 ).
07 серпня 2018 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 письмове повідомлення про необхідність повернення боргу ( а.с. 7 т. 1 ).
20 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги.
Відповідно до п. 1.1. правочину, ОСОБА_3 відступив, а      ОСОБА_2 набув право вимоги, належне ОСОБА_3 на підставі боргових записок, в тому числі від 13.02.2018 на суму 21 200 доларів США, яка видана ОСОБА_3   ОСОБА_1 ( а.с. 8 т. 1 ).
30 серпня 2018 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 заяву, в якій повідомив, про укладення договору про відступлення права вимоги від 20.08.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( а.с. 9, 10 т. 1 ).
10 вересня 2018 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 письмове повідомлення про необхідність повернення боргу ( а.с. 12, 13 т. 1 ).
При цьому,   матеріали справи не містять доказів виконання зобов`язань ОСОБА_1 відповідно до розписки від 13 лютого 2018 року та повернення ним боргу ОСОБА_2 у розмірі 21 200 доларів США. 
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.  
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( стаття 526 ЦК України ).
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором  (частина перша стаття 1049 ЦК України ).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс1
Отже, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Така ж, правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
При цьому, у розписці, яка надана позивачем до суду та міститься в матеріалах цієї цивільної справи сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 вказував, що 13.02.2018 між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 21200 доларів США, також, позивач надав суду договір про відступлення права вимоги від 20.08.2018, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, саме за вказаними розпискою та договором. 
Отже, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, вірно встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, обґрунтовано прийшов до переконання про необхідність задоволення позову, а тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. 
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 128, 130, 43, 49, 53, 54, 76, 90, 91, 128, 130, 178, 189, 190, 196, 198 ЦПК України, ст.ст. 203, 513, 215 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.
Доводи апелянта про те, що він не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі, тому був позбавлений можливості подати відзив і користуватись наданими процесуальним законодавством правами, спростовується розпискою ОСОБА_1 від 05.03.2020 року, де він зазначив, що копію позовної заяви та ухвалу про відкриття провадження у справі отримав ( а.с. 73 т. 1 ).
Отже, апелянт знав про розгляд справи в суді першої інстанції та мав можливість подати відзив і користуватись наданими процесуальним законодавством правами.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процесуальні права відповідача на надання пояснень, доводів по справі, клопотань, прийняття участі в судовому засіданні, були повністю реалізовані в суді апеляційної інстанції.  
Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуване рішення ухвалено без встановлення обставин справи, оскільки в судове засідання не був викликаний свідок ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. 
При цьому, апелянт, не був позбавлений права в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції заявити клопотання про виклик у якості свідка ОСОБА_6 , але такого клопотання він не заявив, інші учасники процесу також. 
Доводи апелянта про те, що кошти, отримані під розписку відповідачем від ОСОБА_3 на підставі договору про спільну діяльність, з точки зору суду другої інстанції, не підтверджені жодним належним і допустимим доказом у справі, та спростовуються оригіналом розписки від 13.02.2018, яку відповідач власноруч написав ( а.с. 99 т. 2 ), де він зазначив, що кошти у розмірі 21 200 доларів США він отримав від ОСОБА_3 в борг та зобов`язується повернути. 
В розписці відповідач не зазначив про те, що отримав кошти від ОСОБА_3 на підставі договору про спільну діяльність на відкриття  ресторанного господарства. 
Інші доводи апелянта про те, що підготовче провадження проведено в порушення строків та вимог ст. 189 ЦПК України, суд першої інстанції не залучив в якості третьої особи ОСОБА_3 , тим самим позбавив його права надавати пояснення у справі, з точки зору суду другої інстанції, правового значення для правильного вирішення заявлених апеляційних вимог не мають, а тому - не спростовують законність та обґрунтованість рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року.  
Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК  України.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ). 
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                             П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - без змін.
    Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк
 
Судді:                                                                          Г.І. Мостова
 
                                                                                     Л.П. Сушко