Постанова
Іменем  України 
 
04 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 308/13912/19
провадження № 61-11569св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року у складі судді Деметрадзе Т. Р. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог 
 
У грудні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити юридичний факт його поранення при виконання обов`язків військової служби в січня 2015 року на ділянці сектору «Б» Донецької області в населеному пункті Верхнєтроєцьке, Ясинуватського району, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
 
Заява мотивована тим, що відповідно до довідки № 30/676 від 31 липня 2015 року він був призваний на військову службу з 14 серпня 2014 року та проходив службу у військовій частині з 14 серпня 2014 року по 31 липня 2015 року. В період з 24 вересня 2014 року по 26січня 2015 року безпосередньо брав участь в  антитерористичній операції на ділянці сектору «Б» Донецької області в населеному пункті Михайлівка Красноармійського району, населеному пункті Карлівка Марїнського району та в населеному пункті Верхнєтроєцьке Донецької області, де в січні 2015 року отримав осколочні поранення голови.
 
Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року та була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій та в тому числі отримання пенсії як учасника війни, який приймав участь в антитерористичній операції.
 
Окрім того зазначав, що встановлення факту того, що поранення при виконанні бойових завдань він отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Суд першої інстанції виходив з того, що з поданої заяви вбачається спір про право, так як встановлення даного факту необхідне заявнику для отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 25 червня 2020 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заяви про встановлення факту одержання поранень при виконанні обов`язків військової служби не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, тому суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2020 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року і постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 червня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справи заявник зазначив порушення судами норм процесуального права та обмеження доступу особи до правосуддя.
 
Вказував, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що у цій справі існує спір про право. Апеляційний суд також дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 127/16029/18 відсутня можливість для встановлення факту поранення особи при виконанні обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України у позасудовий спосіб.
 
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України встановлення такого факту не входить до компетенції міністерства та нижчестоящих органів виконавчої гілки влади.
 
Він не може встановити факт його поранення при виконанні обов`язків військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України інакше, ніж шляхом звернення до суду, та не може скористатися своїм право отримати допомогу гуманітарних та інших організацій.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження  та витребувано її матеріали з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
07 вересня 2020 року справа № 308/13912/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, і просив встановити факт його поранення при виконанні обов`язків військової служби в січні 2015 року на ділянці «Б» Донецької області в населеному пункті Верхнєтроєцьке Ясинуватського району внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. 
Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема,
про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
 
В порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 695/867/17 (провадження № 61-9917св18) міститься висновок про те, що «у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Особа звернувся до суду в порядку окремого провадження з метою встановлення факту його поранення на території Донецької області при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тобто факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України.  Однак зі змісту поданої заявником заяви вбачається, що у визначеному законом (позасудовому) порядку вже встановлено факт його перебування в момент поранення у зоні проведення бойових дій на сході України; встановлено, що нещасний випадок з ним трапився у зв`язку з виконанням службово-бойового завдання в зоні проведення бойових дій; військово-лікарською комісією встановлено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби; встановлено діагноз: контузія, пов`язана з отриманою 18 лютого 2015 року травмою, а саме вогнепальним пораненням сідничної ділянки зліва з подвійним вогнепальним переломом сідничної кістки в області гілок вертлюжної западини з незначним зміщенням уламків та з помірним порушенням функції першого тазостегнового суглоба; внаслідок отримання травми в зоні проведення бойових дій заявник набув статусу особи з інвалідністю ІІ групи». 
 
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду в порядку окремого провадження з метою встановлення факту його поранення на території Донецької області при виконані обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви вбачається, що у визначеному законом (позасудовому) порядку встановлено факт його перебування в момент поранення у зоні проведення бойових дій на сході України; встановлено, що нещасний випадок з ним трапився у зв`язку з виконанням службово-бойового завдання в зоні проведення антитерористичної операції; військово-лікарською комісією встановлено, що поранення пов`язане з проходженням військової служби при проведенні антитерористичної операції.
 
Факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено рядом нормативно-правових актів, зокрема Законом України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та цей факт встановлення в судовому порядку не потребує.
 
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19)
та від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц (провадження
№ 14-354цс19).
 
Юридичний факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та встановленим у порядку окремого провадження бути не може. Факт його поранення на території Донецької області при виконані обов`язку військової служби підтверджений відповідними доказами та встановленню в судовому порядку не підлягає.
 
За таких обставин юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у судовому порядку. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 червня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. І. Крат 	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко    І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	М. Ю. Тітов