ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року	Львів	Справа № 140/16342/20 пров. № А/857/8781/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                                 Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                      Кухтея Р.В., Шинкар І.І.  
з участю секретаря судового засідання                                Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року, ухвалене суддею Димарчуком Т.М. у м. Луцьку о 12 год. 28 хв. у справі № 140/16342/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

                                                            В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 2332/к від 16.10.2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » та наказ № 2454/к від 28.10.2020 року «Про внесення змін до наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16.10.2020 року № 2332/к»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 29.10.2020 року;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2020 року по день поновлення на посаді.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 01.09.2020 року  № 145/Д (на підставі подання в.о. заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Штепи C.О.) стосовно начальника Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Велимчаниці І. І. здійснено дисциплінарне провадження.
Дисциплінарна комісія встановила, що позивач при здійсненні виконавчих дій по виконавчих провадженнях №№ 61761313, 61760959, 60402070 перевищив службові повноваження, а саме прийняв постанови про закінчення виконавчих проваджень та скасування арешту майна боржників в межах виконавчих проваджень без прийняття розпоряджень про передачу виконавчих проваджень від державних виконавців до начальника управління (позивача), без перевірки обставин фактичного виконання виконавчих документів.
На підставі цього відповідач прийняв оскаржені накази.
Позивач вважає вищевказані накази протиправними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що матеріали дисциплінарного провадження не містять посилання на перевищення службових повноважень із зазначенням конкретного пункту чи розділу Положення про Відділ та/або посадової Інструкції начальника Відділу.
Обставини, на які відповідач посилається, як на підстави його звільнення, не можуть бути віднесені до категорії перевищення службових повноважень, оскільки порушення, які поставлені у вину позивачу, є малозначними. 
Позивач також зазначає, що усі три виконавчі провадження №№ 61761313, 61760959, 60402070, фактично виконані боржниками, заборгованість за ними сплачена повністю. Рішення про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту були прийняті саме держаними виконавцями, а позивачем лише перевірена їх законність. Державні виконавці не змогли вчинити необхідні виконавчі дії через відсутність доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження у зв`язку з тривалими перебоями у її роботі.
Позивач також вказує не те, що застосоване до нього дисциплінарне стягнення не відповідає характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню його вини. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення не враховано характер дисциплінарного проступку, не досліджені обставини, за яких він був вчинений, не враховано відсутність настання наслідків. 
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що позивач при здійсненні виконавчих дій у виконавчих провадженнях №№ 61761313, 61760959, 60402070 перевищив службові повноваження, а саме прийняв постанови про закінчення виконавчих проваджень та скасування арешту майна боржників в межах виконавчих проваджень без прийняття розпоряджень про передачу виконавчих проваджень від державних виконавців до начальника управління (позивача), без перевірки обставин фактичного виконання виконавчих документів.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову та виходить з мотивів, які аналогічні тим, що зазначені у позовній заяві. Позивач додатково зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що застосоване до позивача дисциплінарне стягнення не відповідача тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку. Суд не врахував, що дії позивача в кінцевому результаті не завдали шкоди жодним фізичним чи юридичним особам, оскільки боржники фактично виконали свої зобов`язання перед стягувачами.  
Також звертає увагу на те, що звільнення за вказаною відповідачем підставою було б можливим, якщо б відповідач перевірив наявність в його діях складу адміністративного чи кримінального правопорушення і здобув би інформацію про його відсутність
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що заступник начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ляшенко А.З. (далі - начальник Управління) з власної ініціативи провів перевірку законності виконавчих проваджень №№: 61761313, 60402070, 61760959, які перебували на виконанні в Першому відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі -  Перший відділ).
За результатами перевірки законності виконавчих проваджень начальник Управління прийняв постанови №№: 65/3/2020 від 23.07.2020 по виконавчому провадженню № 61761313, № 66/3/2020 від 23.07.2020 по виконавчому провадженню № 61760959 та 67/3/2020 від 23.07.2020 по виконавчому провадженню № 60402070, які містять висновки з урахуванням вимог законодавства, щодо дій державних виконавців у межах вказаних виконавчих проваджень.
При цьому, у відповідності до інформаційних довідок з АСВП у вищевказаних виконавчих провадженнях виконавчі дії, щодо зняття арешту та закінчення виконавчого провадження, вчинені начальником Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Велимчаницею І.І. за відсутності правомірних на те підстав.
Як наслідок, суб`єктом призначення на підставі подання заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Штепи С.О. від 04.08.2020 року № 18120/0/1-20/10-08 ініційовано дисциплінарне провадження.
В ході дисциплінарного провадження відповідач встановив те, що виконавчі провадження №№ 61761313, 61760959, 60402070 завершені позивачем, однак перебували на виконанні у державних виконавців Першого відділу ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 .
Виконавчі дії щодо зняття арешту та закінчення виконавчого провадження у цих виконавчих провадження вчинені позивачем.
Водночас, надані копії квитанцій (платіжних доручень) про сплату заборгованості в межах цих виконавчих проваджень, на підставі яких позивач вчинив вказані вище виконавчі дії, не завірені належним чином, отримані без заяви боржника чи стягувача, без відмітки про реєстрацію вказаних квитанцій як вхідних документів, що надійшли до відділу. Також позивач не перевірив надходження коштів на підставі цих платіжних документів. 
Ці обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність підстав для зняття арешту з коштів боржника та закінчення виконавчого провадження.
Дисциплінарна комісія зробила висновок, що позивач при здійсненні виконавчих дій в межах виконавчих проваджень №№61761313, 61760959, 60402070 порушив вимоги ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, абзацу першого п. 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, що в свою чергу призвело до вчинення дій за межами повноважень, визначених ст. 19 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну службу», що є дисциплінарним проступком, передбаченим п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» - перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
16.10.2020 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) прийняло наказ № 2332/к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », на підставі якого позивач звільнений з посади начальника Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), 16.10.2020 року, згідно з п. 7 ч. 2 ст. 65, п. 4 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» за перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
28.10.2020 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) прийняло наказ № 2454/к «Про внесення змін до наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16.10.2020 року № 2332/к», яким замінено в п. 1 слова та цифри «16 жовтня 2020 року на 28 жовтня 2020 року».
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вчинив виконавчі дії за межами наданих йому повноважень, а тому відповідач правомірно притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності. 
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Статтею 64 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
У частині 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» перелічені види дисциплінарних проступків серед яких перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
Згідно із частиною 1 та 5 статті 66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:
1) зауваження;
2) догана;
3) попередження про неповну службову відповідність;
4) звільнення з посади державної служби.
Звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.
Частиною 1 статті 69 Закону України «Про державну службу» визначено, що для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).
При цьому, Порядок здійснення дисциплінарного провадження, згідно з частиною 1 статті 71 Закону України «Про державну службу», затверджується Кабінетом Міністрів України. 
На виконання цього положення Кабінет Міністрів України, постановою від 04 грудня 2019 року № 1039, затвердив Порядок здійснення дисциплінарного провадження (далі – Порядок № 1039).
Відповідно до пункту 24 Порядку № 1039 з  метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення ступеня вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.
У пункті 33 зазначено, що комісія, дисциплінарна комісія розглядає належним чином сформовану дисциплінарну справу та за результатами такого розгляду приймає рішення про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, про що зазначається у протоколі засідання.
Комісія, дисциплінарна комісія повинна встановити:
чи мали місце обставини, на підставі яких порушено дисциплінарне провадження;
чи містять дії державного службовця ознаки дисциплінарного проступку;
чим характеризується дисциплінарний проступок, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до державної служби;
чи підлягає державний службовець притягненню до дисциплінарної відповідальності;
який вид дисциплінарного стягнення може бути застосований до державного службовця.
Апеляційний суд встановив те, що відповідач ставить у вину позивачу вчинення дисциплінарного проступку - перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
Такий висновок відповідач зробив, встановивши, що позивач порушив ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, абзацу першого п. 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, що в свою чергу призвело до вчинення дій за межами повноважень, визначених ст. 19 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну службу», що є дисциплінарним проступком, передбаченим п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Апеляційний суд проаналізувавши матеріали дисциплінарного провадження встановив, що дисциплінарна комісія не здійснила оцінку наведених вище норм на предмет їх порушення позивачем. Дисциплінарна комісія не зазначила, яким чином позивач порушив ці норми, а лише обмежилась вказівкою на них. 
При цьому, апеляційний суд зазначає, що наведені норми Закону України «Про виконавче провадження» не встановлюють певних обов`язків чи повноважень, а містять перелік учасників виконавчого провадження та види рішень. які приймає виконавець під час вчинення виконавчих дій. 
Тому, апеляційний суд вважає, що дисциплінарна комісія зокрема, та відповідач в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності в цілому, безпідставно поставили у вину позивачу порушення ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідач стверджує, що позивач порушив заборону встановлену ч. 2 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а саме заборону втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що під втручанням у діяльність державного виконавця розуміється активний вплив на позицію державного виконавця у будь-якій формі.
При цьому, такі дії підпадають під санкцію статті 343 Кримінального кодексу України.
На думку апеляційного суду, відповідач не може самостійно кваліфікувати дії позивача як втручання у діяльність державного виконавця, оскільки такий висновок може зробити суд уповноважений законом на розгляд кримінальних правопорушень.
Отже, апеляційний суд вважає, що відповідач передчасно стверджує про втручання позивача у діяльність державних виконавців. 
Аналізуючи п. 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, яким передбачено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону, апеляційний суд зазначає, що позивач є державним виконавцем та, згідно з посадовою інструкцією, вправі вчиняти виконавчі дії, в тому числі, приймати постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту із майна боржників.  
 Позивач прийняв постанови про закінчення виконавчих проваджень № 61761313, № 61760959 та № 60402070 на підставі квитанцій про сплату боргу, тобто у позивача були законодавчо визначені підстави для закінчення виконавчого провадження.
Посилання відповідача на те, що позивач в такому випадку не перевірив факт надходження відповідних коштів, не свідчить про перевищення позивачем службових повноважень, оскільки такі дії є невиконанням чи неналежним виконанням службових повноважень.
Що стосується порушення позивачем пункту 2 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, то апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з цією нормою виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень. 
До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.
Апеляційний суд проаналізувавши матеріали дисциплінарного провадження встановив, що дисциплінарна комісія не здійснила оцінку наведеної вище норми на предмет її порушення позивачем. Дисциплінарна комісія не зазначила, яким чином позивач порушив цю норму, а лише обмежилась вказівкою на неї. 
Відповідач вважає, що порушення наведених вище статей нормативно-правових актів є діями, які вчинені за межами повноважень позивача визначених ст. 19 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну службу».
Зокрема, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналогічне положення містить і пункт 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну службу».
Ці положення є загальними і у будь-якому випадку відповідач мав деталізувати обов`язки позивача, дії позивача, які виходили за межі його повноважень, спосіб у який ці дії вчинені та чи відповідає він вимогам нормативно-правових актів, а також наслідки цих дій. Цього відповідач не зробив.
Водночас, відповідач, стверджуючи про невиконання службових обов`язків позивачем, зазначив частину 1 статті 8 Закону України «Про державну службу», яка містить перелік обов`язків державного службовця, без деталізації обов`язку, який не виконав позивач, у який спосіб мав виконати, однак не виконав чи виконав неналежно та до яких наслідків це призвело. 
Посилання відповідача на ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну службу», на думку апеляційного суду, не пов`язане із обставинами дисциплінарного проступку, оскільки у цьому положенні мова йде про те, що державний службовець під час виконання посадових обов`язків діє у межах повноважень, визначених законом, і підпорядковується своєму безпосередньому керівнику.
Зважаючи на наведені вище міркування, апеляційний суд вважає, що відповідач не довів вчинення позивачем дисциплінарного проступку - перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
Відповідач здійснив опис обставин проступку, однак не проаналізував, чому дія, яку вчинив позивач є протиправною, з огляду на підстави, порядок та спосіб; який конкретно обов`язок чи обов`язки в цьому випадку порушив позивач; які наслідки заподіяні позивачем та, який взаємозв`язок між дією позивача та наслідками, які настали.
Крім цього, апеляційний звертає увагу ще й на те, що конструкція правової норми п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» - перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення, сформована таким чином, що у цій нормі закладена умова за якої особа може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності за перевищення службових повноважень, як дисциплінарного проступку, а саме, коли такі дії особи не становлять складу кримінального або адміністративного правопорушення.
Тому, апеляційний суд вважає, що для того, щоб притягнути особу до відповідальності  за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», відповідач має переконатись в тому, що цей проступок не становить складу кримінального чи адміністративного правопорушення.
Саме по собі перевищення службових повноважень, не є підставою звільнення особи на підставі п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу». Звільнення з підстав передбачених п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», на переконання апеляційного суду, можливе, виключно після перевірки компетентними органами дій особи на предмет наявності в таких діях складу адміністративного чи кримінального правопорушення.
Водночас, апеляційний суд встановив те, що відповідач не переконався в тому, що у діях позивача відсутній склад кримінального чи адміністративного правопорушення, а тому, на думку суду, необґрунтовано притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідач застосував до позивача дисциплінарне стягнення не обґрунтовано, без з`ясування усіх складових дисциплінарного проступку, обмежившись лише описом встановлених обставин події, а отже, оскаржені накази про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, на думку апеляційного суду, необхідно скасувати.
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Апеляційний суд вважає, що позивач звільнений з посади незаконно, а тому підлягає поновленню на попередній посаді. 
Згідно з статтею 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до довідки про розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 така становить 13157,97 грн., середньоденна заробітна плата становить 626,57 грн.
Апеляційний суд встановив, що кількість днів вимушеного прогулу (з 29.10.2020 року по 06.07.2021 року) становить 171 робочий день.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 107143,47 грн (626,57 х 171).    
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, порушив норми матеріального права, а отже зробив невірний висновок про відмову в задоволенні позову. 
Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про задоволення адміністративного позову з вищевикладених мотивів. 
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року в справі № 140/16342/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 2332/к від 16.10.2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » та наказ № 2454/к від 28.10.2020 року «Про внесення змін до наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16.10.2020 року № 2332/к»;
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 29.10.2020 року;
Стягнути з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2020 року по 06.07.2021 року в сумі 107143,47 грн.
Постанову апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області допустити до негайного виконання.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повний текст постанови складений 14.07.2021 року