КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/13438/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 755/14361/20
 
23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                        - Борисової О.В.    
                                   - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
29 вересня 2020 року ОСОБА_2  звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 червня 2017 року ОСОБА_1 позичив у нього грошові кошти в сумі 185 000, 00 грн., що на дату надання позики було еквівалентно 7 128 доларів США. Зазначену суму він зобов`язався повернути через три місяці, а саме - до 29 вересня 2017 року. Проте,  станом на 18 травня 2020 року відповідач  кошти не повернув.
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача  ОСОБА_1 на його користь  борг за договором позики від 29.06.2017 року у сумі 232 348,40 грн., з яких: основний борг - 185 000,00 грн., інфляційні втрати станом на 18.05.2020 року - 32 726,50 грн., 3% річних станом на 18.05.2020 року у розмірі - 14 621,90 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 29.06.2017 року у розмірі 185 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 32 726,50 грн., 3% річних у розмірі 14 621,90 грн., та судовий збір у розмірі 2 323,50 грн., а всього на загальну суму 234 671 (двісті тридцять чотири тисячі шістсот сімдесят одну) гривню 90 копійок.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції,  10 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, застосувавши строки позовної давності.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Зазначає, що відповідач не заперечує факт написання ним розписки та отримання коштів в борг у позивача, також не заперечує проти правильності розрахунку судом першої інстанції сум основного боргу, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Проте, у зв`язку з тим, що відповідач не брав участі у розгляді  справи в суді першої інстанції у нього не було можливості подати заяву про застосування строків позовної давності.
Зазначає, що початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов, тобто, можливість реалізувати своє право в примусовому порядку. Відповідно до умов договору позики кошти надавались строком на три місяці і повинні були бути поверненні до 29 вересня 2017 року, отже, початок прострочення заборгованості настає 30 вересня 2017 року, проте позивач звернувся  до суду з позовом лише  02 жовтня 2020 року, що підтверджується протоколом автоматичного розподілу судової справи, тобто, з порушенням строків позовної давності на два дні.
Звертає увагу, що доказів поважності причин пропуску строків позивачем  суду не надано.
В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3   підтримала доводи апеляційної скарги  та просила  її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому колегія судів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача,  вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 185 000,00 грн. строком на три місяці до 29 вересня 2017 року, що підтверджується копією розписки. (а.с. 5)
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом до суду відповідач не виконує взяті на себе за договором позики від 29.06.2017 року зобов`язання, грошові кошти у розмірі позики на загальну суму 185 000,00 грн. позивачу не повернув, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 32 726,50грн. та 3% річних у розмірі 14 621,90 грн., розрахованих позивачем за невиконання відповідачем  умов договору позики станом на 18.05.2020 року. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.
 З огляду на зазначене та  враховуючи те, що  відповідно до розписки  від 29 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 185 000,00 грн. строком на три місяці до 29 вересня 2017 року,  суд першої інстанції прийшов до  обгрунтованого висновку про те, що між сторонами у даній справі виникли зобов`язання із договорів позики.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З досліджених  доказів  судом першої інстанції вірно встановлено і це не заперечується відповідачем,  що  умови договору позики щодо повернення  суми боргу в строк  до  29 вересня 2017 року   і на час звернення до суду з позовом відповідачем не виконані, а тому суд першої інстанції прийшов  до вірного висновку про те, що з відповідача на користь позивач підлягає  стягненню заборгованість за договором позики з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 32 726,50грн. та 3% річних у розмірі 14 621,90 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що  відповідач не заперечує факт написання  ним розписки та отримання коштів в борг, також не заперечує проти правильності розрахунку стягнутої судом  суми основного боргу, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, проте просив суд апеляційної інстанції застосувати до позовних вимог строк позовної давності посилаючись на те, що він не знав про  даний судовий процес, не брав участі у розгляді справи, а тому був позбавлений можливості подати заяву  про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції. Позивач звернувся до суду з даним позовом  02 жовтня 2020 року, тоді як останній день звернення  до суду - 30 вересня  2020 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги  про те, що  позивачем пропущено трирічний строк позовної давності  для звернення до суду з даним позовом  з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що  02 листопада 2020 року  Дніпровським районним судом  м.Києва було відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено  у порядку спрощеного  позовного провадження без виклику сторін. Копія вказаної ухвали разом з позовною заявою з додатками була направлена судом першої інстанції  відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про отримання відповідачем вказаних документів  в матеріалах справи відсутні, а тому його заява про застосування строку позовної давності  підлягає прийняттю та розгляду на стадії апеляційного  провадження у справі.
  У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом частини пятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно умов укладеного між сторонами договору позики від 29.06.2017 року,  ОСОБА_1 повинен був повернути  ОСОБА_2 суму боргу    185 000,00 грн.  до  29.09.2017 року, отже перебіг строку позовної давності починається з 30 вересня 2017 року та закінчується 30 вересня 2020 року.
Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики- 29 вересня 2020 року, направивши  позовну заяву до суду поштою, що підтверджується відтиском штампу АТ «Укрпошта» на конверті ( а.с. 9),  отже доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем було подано позов з пропуском строку позовної давності є безпідставними. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги   відповідача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року

Головуючий:                                                      Судді: