П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 вересня 2021 року                                                                                             м. Київ
 
Справа № 759/11396/20
Провадження № 22-ц/824/5897/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 22 вересня 2021 року
Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Журавльова Д.Д.
                                   
учасники справи:     
 
позивач          ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , подану адвокатом Дрижаковою Діаною Юріївною, на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною, на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-
 
В С Т А Н О В И В:
            У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 , та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 5000 доларів США 00 центів основної заборгованості, 3% річних 166 доларів США 44 центів, а загалом 5166 доларів США 44 центи.
            В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки на підставі якої відповідач отримав від позивача 5000 доларів США 00 центів та прийняв на себе зобов`язання повернути отриману суму до 27 травня 2019 року, однак всупереч прийнятим зобов`язанням відповідач зазначені кошти не повернув у зв`язку із чим у останнього виникла основна грошова заборгованість у розмірі 5000 доларів США 00 центів та з урахуванням 3% річних розрахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України , загальна сума заборгованості становить 5166 доларів США 44 центи.
            Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.
            Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) доларів США 00 центів основної суми боргу, 3% річних у розмірі 166 (сто шістдесят шість) доларів США 44 центи, а всього 5166 (п`ять тисяч сто шістдесят шість) доларів США 44 центи.
            Стягнуто з ОСОБА_2   на користь держави судовий збір по справі у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
            Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року поновлено представнику позивача Обертинській-Єніч Анастасії Олегівні процесуальний строк для подання заяви про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
         Доповнено рішення Святошинского районного суду м. Києва від 30.11.2020 у цивільній справі №759/11396/20 за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
            У частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24990 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) грн 00 коп. - відмовлено.
            Не погоджуючись із заочним рішенням, представником відповідача адвокатом Дрижаковою Д.Ю. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права а також фактичним обставинам справи.
            Крім того, не погоджуючись із додатковим рішенням суду, представником позивача адвокатом Обертинською-Єніч А.О. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 24990 гривень, посилаючись на те, що додатковн рішення є незаконним та обґрунтованим.
            Представник позивача адвокат Обертинська-Єніч А.О. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги представника відповідача Дрижакової Д.Ю .
            Відповідач ОСОБА_2 та його представник Дрижакова Д.Ю. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (т.2 а.с.146). До суду представником відповідача адвокатом Дрижаковою Д.Ю. подано клопотання про перенесення судового засідання в зв`язку з поганим самопочуттям ОСОБА_2 . 
            Колегія суддів відхиляє подане клопотання, оскільки суду не надано будь-яких письмових доказів на підтвердження доводів, викладених в клопотанні. Крім того, представник адвокат Дрижакова Д.Ю. не надала суду будь-яких доказів які б свідчили про неможливість її участі у судовому засіданні. 
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Дрижакової Д.Ю.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача адвоката Обертинської-Єніч А.О.,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи та вимоги апеляційних скарг, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 , подану адвокатом Дрижаковою Д.Ю.не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 , подану адвокатом Обертинською-Єніч А.О., підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
         Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно оригіналу розписки від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 суму у розмірі 5000 доларів США 00 центів та зобов`язався повернути у повному обсязі в тій самій валюті через пів року з правом пролонгації 27 травня 2019 року (т.1 а.с. 7).
            Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
            Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
            Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
         У відповідності статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
            Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
            Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
            За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
            Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
            Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
            Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
            Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
            Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
            Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
            Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
            Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).
            Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
            Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
            Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
            Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).
            Враховуючи що відповідачем ОСОБА_2 не було вчасно виконано умови договору позики, в зв`язку з чим було порушено права позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що останній має право на стягнення з боржника не повернуту суми боргу в розмірі 5000 дол. США та 3% річних в сумі 166,44 доларів США у відповідності до вимг ч.2 ст.625 ЦК України.
            Враховуючи що позовні вимоги заявлені в іноземній валюті, як то передбачено борговою розпискою, то суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача суму 5166, 44 дол. США.
            Колегія суддів не приймає до уваги надані відповідачем скріншоти платежів на підтвердження повернення боргу в сумі 17 262 гривні, оскільки надані скріншоти не відповідають вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року. Крім того, з доданих скріншотів неможливо ідентифікувати отримувача платежів, що унеможливлює встановити зв`язок даних платежів із виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем. При цьому, як убачається з умов боргової розписки, повернення коштів передбачалося в поновму обсязі в тій же валюті, тобто в доларах США і в той же час, відповідачем не наведено будь-якого контррозрахунку залишку заборгованості у зв`язку із зазначеними перерахуваннями коштів.
            Крім того, за клопотанням представника відповідача адвоката Дрижакової Д.Ю., ухвалою апеляційного суду було витребувано з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підтвердження надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , номер картки НОМЕР_1 у період з 26 жовтня 2019 року по 24 травня 2020 року від ОСОБА_2 , номер рахунків: НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 .
            Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» (т.2 а.с.191), на рахунки ОСОБА_1 від ОСОБА_2   надходили грошові кошти в період часу з 16 червня 2015 року до 24 серпня 2016 року. Таким чином, надана інформація не підтверджує доводи ОСОБА_2 про сплату заборгованості ОСОБА_1 грошових коштів да договором позики від 26 жовтня 2018 року.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів за договором позики від 26 жовтня 2018 року.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення понесених витрат на правову допомогу, є необґрунтованим, виходячи з наступного.
            Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
            Наявними в справі письмовими доказами підтверджується, що представниками позивача вищенаведені вимоги закону дотримані, оскільки ними до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про стягнення витрат за професійну правничу допомогу, а докази про судові витрати ними подано до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
            Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
            Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
            Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.
            Верховний суд у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 127/13154/16-ц зокрема зазначив, що доводи касаційної скарги щодо безпідставності відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, оскільки його представник не залучався ухвалою суду, як особа, яка надає правову допомогу, є необґрунтованими.
            Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
            Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
            Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
            Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
            Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).
     Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» п.131).
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Кузьмич Т.Є. представляла інтереси ОСОБА_2 на   підставі Договору про надання правової допомоги № 25-06-2020 від 25 червня 2020 року,  укладеного між адвокатом Кузьмич Т.Є та ОСОБА_2(том №1, а.с.111-119).
            Згідно з п. 4.1. Договору №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р. (в редакції Додаткової угоди №1 від 14.10.2020 р.) вартість правової допомоги, яка є предметом цього договору (гонорар Адвоката) складає 24 990,00 грн. (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) гривень 00 коп. без ГІДВ.
            Пунктом 4.7. Договору №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р. передбачено, що оплата послуг, які надаються адвокатом Кузьмич Тетяною Євгенівною Позивачу, а також компенсація понесених витрат, здійснюється Позивачем відповідно до рахунку-фактури, що наданий адвокатом Кузьмич Тетяною Євгенівною, протягом 3-х банківських днів.
            Позивач оплатив адвокату Кузьмич Тетяні Євгенівні вартість правової допомоги, яка була надана в обсязі 24 990 грн. (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто гривень 00 коп.) на підставі рахунку-фактури № ЄФ-00030 від 15.10.2020 р., що підтверджується квитанцією № 93 від 16.10.2020 р. на суму 5 000,00 грн., квитанцією № 286 від 20.10.2020 р. на суму 4 990,00 грн., квитанцією № 0.0.1918965328.1 від 24.11.2020 р. на суму 5 000,00 грн., квитанцією № 0.0.1921272501.1 від 26.11.2020 р. на суму 5 000,00 грн., квитанцією № 0.0.1928733940.1 від 03.12.2020 р. на суму 5 000,00 грн. та банківськими виписками від 19.12.2020 р. (т.1 а.с.126-135).
            У п. 2.1., 2.3. Договору №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р. сторони погодили, що адвокат Кузьмич Тетяна Євгенівна має право залучати до сумісного виконання доручення Позивача на підставі цього Договору (надання правової допомоги) інших адвокатів (представників) відповідно до кваліфікації та досвіду.
            26 червня 2020 р. адвокатом Кузьмич Тетяною Євгенівною до сумісного виконання доручень Позивача (надання правової допомоги) у справі № 759/11396/20 було залучено адвоката Обертинську-Єніч Анастасію Олегівну, яка 22.10.2020 р. та 06.11.2020 р. здійснила виїзд для участі у судовому розгляді справи № 759/11396/20 у Святошинському районному суді міста Києва (судові засідання не відбулися), а 30.11.2020 р. представляла інтереси Позивача під час судового розгляду справи № 759/11396/20 на підставі договору №26-06-2020 про надання послуг (правової допомоги) від 26.06.2020 р., укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною, та партнерського договору №26/06/20 про сумісне надання правової допомоги від 26.06.2020 р., укладеного між адвокатом Кузьмич Тетяною Євгенівною та адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною.
            Згідно з умовами партнерського договору №26/06/20 (т.1 а.с.117-118) про сумісне надання правової допомоги від 26.06.2020 р. вартість наданої Позивачу адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною правової допомоги включена у вартість правової допомоги, що визначена п. 4.1 Договору №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р,; додаткових обов`язків по оплаті правової допомоги адвокату Обертинській-Єніч Анастасії Олегівні у Позивача не виникає. Оплата за сумісно надану адвокатами правову допомогу здійснюється виключно адвокату Кузьмич Тетяні Євгенівні на умовах, визначених Договором №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р. (п.п. 3.1. - 3.3. партнерського договору №26/06/20 про сумісне надання правової допомоги від 26.06.2020 р.).
            У вартість правової допомоги за Договором №25-06-2020 про надання правової допомоги від 25.06.2020 р. увійшло: підготовка адвокатом позовної заяви про стягнення заборгованості та представництво позивача в суді, а також професійна правнича допомога пов`язана зі справою, включаючи її підготовку до розгляду, вивчення документів.
Зважаючи на вимоги ст.ст. 141, 382 ЦПК України та виходячи із доведеності понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 24990 гривень, суд вважає необхідним вирішити питання про судові витрати - стягнути з ОСОБА_2   в рахунок відшкодування понесених  ОСОБА_1 судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 24990 гривень.
За таких обставин додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва про відмову в задоволенні заяви адвоката Обертинської-Єніч А.О. підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення заяви.
Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 , подану адвокатом Дрижаковою Діаною Юріївною - залишити без задоволення.
Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 рокуРішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року - залишити без змін.
            Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною, ОСОБА_1 , подану адвокатом Обертинською-Єніч Анастасією Олегівною - задовольнити.
            Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
            Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правову допомогу в сумі 24990 гривень.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                            Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна