ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5451/21 Справа № 182/2773/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/2773/18
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.,
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргуОСОБА_2  на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року, яка ухвалена суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 березня  2021 року , -
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви вказував, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2011 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його доходу щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2011 року.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, стягнутих рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2011 року, та зменшено аліменти з 1/4 частини до 1/6 частини доходів ОСОБА_2 щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року, у справі № 182/2773/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Нікопольський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки за несплату аліментів, яке набрало законної сили 21 березня 2019 року, визначено заборгованість ОСОБА_2 по аліментам, за період з жовтня 2013 року по 01 січня 2018 року, у сумі 17033,83 грн., та встановлено, що розрахунок заборгованості по аліментам, який складено державним виконавцем, не відповідає встановленому судовим рішенням розміру аліментів, починаючи з листопада 2013 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2  - задоволено. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від  20 грудня 2019  року  змінено, зменшено розмір неустойки (пені), стягнутої з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 17 033,83 гривень до 5 000 (п`яти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Вказує, що ним 06.05.2019 року на користь ОСОБА_1 , в порядку добровільного виконання Постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року, сплачено грошові кошти у розмірі 27 135,68 грн., що було узгоджено сторонами, інших заборгованостей у нього перед ОСОБА_1 , станом на 06.05.2019 року, немає.
В зв`язку зі сплатою ОСОБА_2 заборгованості по аліментам та пені, ОСОБА_1 06.05.2019 року було подано заяву до Нікопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про повернення без виконання виконавчого листа у виконавчому провадженні № 36030564 про стягнення заборгованості за аліментами, у зв`язку з досягнутою домовленістю та відсутністю претензій по сплаті аліментів.
Однак, ОСОБА_1 , зловживаючи своїми правами, вже після фактичного виконання ОСОБА_2 в повному обсязі постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року щодо стягнення неустойки за несплату аліментів в розмірі 5000,00 грн., отримала та пред?явила до виконання виконавчий лист, виданий Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 20.05.2019 року на виконання вищевказаної постанови.
Вважає, що ОСОБА_1 намагається повторно стягнути з нього суму неустойки за несплату аліментів у розмірі 5 000,00 грн. 
Оскільки боржником ОСОБА_2 було добровільно виконано обов`язок щодо сплати пені за несплату аліментів у розмірі 5 000, 00 грн., просив суд визнати виконавчий лист № 2/0182/2128/2018, виданий Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 20.05.2019 року у справі №182/2773/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 5 000,00 грн. Відкликати із Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виконавчий лист № 2/0182/2128/2018, виданий Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 20.05.2019 року у справі №182/2773/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 5 000,00 грн.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.03.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просивскасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву повністю
Зазначає, що суд першої інстанції прийняв позицію тільки позивачки, порушивши його права.
Вказує, що станом на 21.03.2019 року, його заборгованість по аліментам, за період з жовтня 2013 року по 01.01.2018 року, складала 17 033,83 грн. та 5 000,00 грн. пені за несплату аліментів, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року. 
Інших заборгованостей у нього перед ОСОБА_1 не було.
ОСОБА_1 намагається повторно стягнути з нього пеню у розмірі 5 000,00 грн., оскільки він 06.05.2019 року добровільно перерахував суму заборгованості на користь ОСОБА_1 у розмірі 27 000,00 грн., яка в собі містила суму пені у розмірі 5 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Крихту А.А., яка наполягала на доводах апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 16.12.2009 року по 09.11.2011 року (а.с.9) та є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу між батьками, проживає разом з матір`ю.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2011 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частина від заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття (а.с.11).
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2013 року зменшено розмір аліментів на утримання сина до 1/6 частини від заробітку (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи від дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року, у справі № 182/2773/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Нікопольський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення неустойки за несплату аліментів, яке набрало законної сили 21 березня 2019 року, визначено заборгованість ОСОБА_2 по аліментам, за період з жовтня 2013 року по 01 січня 2018 року, у сумі 17033,83 грн., та встановлено, що розрахунок заборгованості по аліментам, який складено державним виконавцем, не відповідає встановленому судовим рішенням розміру аліментів, починаючи з листопада 2013 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2  - задоволено. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від  20 грудня 2019  року  змінено, зменшено розмір неустойки (пені), стягнутої з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 17 033,83 гривень до 5 000 (п`яти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 , яка датована 06 травня 2019 року, та яка знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 просить повернути без виконання виконавчий лист № 2-5921 від 16.11.2011 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , у зв`язку з домовленістю, претензій щодо сплати аліментів не має ( а.с.87).
Згідно дублікатів квитанції від 06.05.2019 року ОСОБА_2 поповнив картку/рахунок ОСОБА_1 на суму у розмірі 14070,35 грн. та 13065,33 грн. ( а.с.86).
Згідно відповіді Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 27.07.2020 року № 73947, на виконанні у Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 60352149 від 22.10.2019 року, яке відкрите на підставі виконавчого листа від 20.05.2019 року, виданого Дніпровським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 5 000,00 грн.(а.с.88).
Згідно розрахунку, доданого позивачкою до відзиву на апеляційну скаргу, зробленого державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 01 березня 2021 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за виконавчим листом 2-5921 від 16.11.2011 року, станом на 30.04.2019 року складає 26985,04 грн.(а.с. 150).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з недоведеності заявником підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, визначених ст. 432 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
При цьому, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України)
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Крім того, право на справедливий судовий розгляд, що гарантується ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (справа «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання виконувати рішення (справа «Горнсбі проти Греції»).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини виконання рішення суду розглядається як важлива частина судового провадження (справа «Горнсбі проти Греції»).
Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно ст. 18 зазначеного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною другою статті 432 ЦПК України встановлено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Отже, за змістом ст. 432 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково або; 2) якщо у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; та матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.
Як вбачається з матеріалів справи, боржником ОСОБА_2 відповідно до домовленості зі стягувачкою ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості по аліментам за період часу з 01.01.2018 року по 30.04.2019 року, було сплачено на користь ОСОБА_1 27135,68 грн., про що в матеріалах справи містяться відповідні копії дублікатів квитанцій.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 , зловживаючи своїми правами, вже після фактичного виконання ОСОБА_2 в повному обсязі постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 року щодо стягнення неустойки за несплату аліментів в розмірі 5000,00 грн., отримала та пред`явила до виконання виконавчий лист, виданий Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 20.05.2019 року на виконання вищевказаної постанови, тим самим намагаючись повторно стягнути з нього суму неустойки за несплату аліментів у розмірі 5 000,00 грн., колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. 
А саме, згідно розрахунку, зробленого державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 01 березня 2021 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за виконавчим листом 2-5921 від 16.11.2011 року, станом на 30.04.2019 року, складає 26985,04 грн., що співпадає за розміром зі сплаченою ОСОБА_1 06.05 2019 року заборгованості по аліментам за період часу з 01.01.2018 року по 30.04.2019 року, відповідно домовленості з ОСОБА_1 . 
Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивачка.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, з наданих боржником документів до суду, не вбачається підстав для визнання виконавчого листа № 2/0182/2128/2018, виданого Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області 20.05.2019 року у справі №182/2773/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 5 000,00 грн., таким, що не підлягає виконанню.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374,381,382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
         Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
               Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.
      
 Головуючий:
     
Судді: