Номер провадження: 22-ц/813/2446/21 
Номер справи місцевого суду: 947/4839/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/4839/20
Номер провадження: 22-ц/813/2446/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),
- суддів - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,  
за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Калініченко Л. В. 12 листопада 2020 року, повний текст рішення складений 16 листопада 2020 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до Київського районного суду міста Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 92 037,72 Євро та - 20 000 доларів США.
Адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, діючий від імені ОСОБА_1 , обґрунтовує позовні вимоги тим, що у жовтні 2017 року між позивачем, в якості позикодавця, та відповідачкою, в якості позичальника, було досягнуто усну домовленість про позику грошових коштів в іноземній валюті. За усною домовленістю сума позики повинна була становити - 100 000 євро та - 20 000 доларів США. Термін надання грошових коштів у позику був визначений сторонами до - 01 червня 2018 року. За усною домовленістю на підтвердження кожного отримання грошових коштів відповідачка повинна надавати (надсилати) позивачу письмову нотаріально засвідчену заяву про отримання у позику грошових коштів в іноземній валюті. 
Домовленість була повністю виконана позивачем. 25 жовтня 2017 року позивачем з
власного рахунку відповідачці було перераховано - 10 074,19 євро, 24 листопада 2017 року - 16 963,53 євро та 21 березня 2018 року - 65 000,00 євро. Платежі були здійснені без зазначення їх призначення. 21 листопада 2017 року позивачем відповідачці перераховано - 20 000,00 доларів США для купівлі земельної ділянки, про що зазначено в платіжному документі самим позивачем. Відповідачка жодних дій, згідно попередньої усної домовленості з позивачем, не вчинила. Заяв про отримання грошових коштів в іноземній валюті позивачу не надала.
Однак, позивач не може надати суду належним чином оформленого в письмовій формі
договору позики чи інших документів, котрі б засвідчували виникнення та існування саме
правовідносин за договором позики, їх істотних умов (суми позики, обов`язку позичальника
повернути отриману суму, чіткий строк повернення отриманих коштів тощо). Також, зі змісту
наявних у позивача банківських документів не можна зробити висновок, що вони
підтверджують виникнення між сторонами саме позикових правовідносин. Вони лише
підтверджують факт перерахування позивачем відповідачці чітко визначеної грошової суми.
Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування. Таким чином, за відсутності укладеного між сторонами письмового договору позики неможливо довести, що між позивачем та відповідачкою виникли саме правовідносини позики. При цьому, належними та допустимими письмовими доказами беззаперечно підтверджено факт перерахування позивачем відповідачці грошових сум без достатніх на те правових підстав. 
Виходячи з вищенаведеного, грошові кошти в іноземній валюті набуті відповідачкою за рахунок позивача без відповідної правової підстави (ст. ст. 1212, 1215 ЦК України) та підлягають поверненню. З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідачки з вимогою повернення грошових коштів, але відповіді не отримав. Грошові кошти позивачу не повернуті (а. с. 2 - 4).

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції

ОСОБА_2 не скористалась правом надання відзиву на позовну заяву. Адвокат Бойко Н.І., діюча від імені ОСОБА_2 , надала письмові пояснення, в яких заперечувала щодо задоволення позовних вимог.
Адвокат Бойко Н.І, діюча від імені ОСОБА_2 , зазначає, що: 1) надані представником позивача докази викладені іноземною мовою без перекладу на українську мову; 2) позивач не може довести документального існування договору позики (а. с. 99 - 100).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження існування будь-яких договірних відносин з відповідачем, а саме - з надання відповідачці позики, що в свою чергу визнано особисто представником позивача у позові, яким підтверджено, що такий договір був укладений в усній формі, що не є належним підтвердженням укладення відповідного договору у відповідності до ст. 1047 ЦК України.
Позивачем не засвідчено належним чином подані до суду докази, не надано до суду нотаріального посвідченого їх перекладу українською мовою, як і не надано доказів на підтвердження їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостилю (а. с. 104 - 106).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити вимоги ОСОБА_1 . 

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що помилковим є посилання суду про те, що позивачем не засвідчено належним чином подані до суду докази, не надано до суду нотаріально посвідченого їх перекладу українською мовою, не надано доказів на підтвердження їх легалізації.
Кошти були отримані відповідачкою без достатньої правової підстави (а. с. 111 - 115).

2.6 Узагальнені доводи відповідачки в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скраду не надійшов.

2. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.01.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2020 року (а. с. 135).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.01.2021 року призначено апеляційну скаргу апеляційну скаргу  до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 136).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року задоволено клопотання адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 141).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.06.2021 року доручено Приазовському районному суду Запорізької області забезпечити проведення відеоконференції з Одеським апеляційним судом 12 серпня 2021 року о 16 годині 00 хвилин (а. с. 168).
У судовому засіданні адвокат Ковальов Дмитро Валеріанович, діючий від імені ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні адвокат Урсу Ірина Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , апеляційну скаргу просила залишити без задоволення.
Адвокат Урсу Ірина Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , зазначила, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання коштів та не оскаржує суми отриманих коштів. ОСОБА_2 отримала зазначені кошті на підставі договірних відносин, а саме - для придбання товарів. Разом з тим, на запитання суду про наявність доказів, які підтверджують вказані твердження, не надала відповіді.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та пояснень на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

3.2 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

3.3 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Встановлено, що 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 з власного рахунку перерахував на рахунок ОСОБА_2 - 10 074,19 євро, 24 листопада 2017 року - 16 963,53 євро та 21 березня 2018 року - 65 000,00 євро. Платежі були здійснені без зазначення їх призначення. 21 листопада 2017 року позивачем відповідачці перераховано - 20 000,00 доларів США (а. с. 10 - 20, 52 - 63).
Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування будь-яких договірних відносин з відповідачем, а саме - з надання відповідачці позики, що в свою чергу визнано особисто представником позивача у позові, яким підтверджено, що такий договір був укладений в усній формі, що не є належним підтвердженням укладення відповідного договору у відповідності до ст. 1047 ЦК України.
У відповідності до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом ст. 1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст.177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст.2 05, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
З банківських виписок вбачається, шо перерахування коштів ОСОБА_2 25 жовтня 2017 року, 24 листопада 2017 року, 21 березня 2018 року були здійснені без зазначення їх призначення. 
21 листопада 2017 року через банківський рахунок позивачем відповідачці перераховано - 20 000,00 доларів США для купівлі земельної ділянки, про що зазначено в платіжному документі самим позивачем.
При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сума грошових коштів переховувалася позивачем з метою укладення в майбутньому договору позики, матеріали справи не містять.
В свою чергу відповідач ОСОБА_2 не надала до суду жодних доказів на підтвердження договірних відносин між нею та позивачем, придбання майна для позивача та не спростувала доводи як позовної заяви, так і апеляційної скарги.
У судовому засіданні адвокат Урсу Ірина Миколаївна, діюча від імені ОСОБА_2 , вказала на те, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання коштів та не оскаржує суми отриманих коштів. Однак, зазначила, що ОСОБА_2 отримала зазначені кошті на підставі договірних відносин, а саме - для придбання товарів. Разом з тим, на запитання суду про наявність підтверджуючих зазначені факти доказів, адвокат Урсу Ірина Миколаївна не надала відповіді та відповідних доказів.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
В розумінні вищенаведених положень законодавства кошти, набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому.
Разом з тим, встановивши відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували існування у сторін наміру в майбутньому укласти як договір щодо спірних грошових коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вищевказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про відсутність необхідності легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостилю на наданих позивачем письмових доказах (банківських документах).
Відповідно до ст. 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента
України № 127/94 від 02 квітня 1994 року, консул легалізує документи і акти, складені за
участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Органи України
приймають такі документи 1 акти на розгляд лише при наявності консульської легалізації, якщо інше не передбачено законодавством України або міжнародним договором, учасниками якого є Україна і держава перебування. 
Таким чином, консульській легалізації підлягають тільки документи, видані органами
влади консульського округу держави перебування чи видані за їх участю. Банківська установа
не є органом влади чи органом місцевого самоврядування, а тому видані такою банківською
установою документи не підлягають консульській легалізації.
Це ж підтверджено і положеннями п.1.1 Інструкції про порядок консульської легалізації
офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом МЗС України № 113 від
04.06.2002 року, відповідно яким визначений порядок консульської легалізації виключно
офіційних документів, складених за участю органів державної влади та органів місцевого
самоврядування, або таких, що від них виходять, як на території України, так і за кордоном.
Тим більше, що Законом України № 2933-ПІ від 10.01.2002 року Україна приєдналася до
Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року.
Вказана Конвенція є ратифікованим Україною міжнародним договором та має пріоритет
у застосуванні перед національним законодавством відповідно до ч.2 ст.) ЦІК України.
Францією ця Конвенція ратифікована 24.01.1965 року, про що зазначено на офіційному сайті
Верховної Ради України в тексті Конвенції (додаток про статус Конвенції).
Відповідно до ст. Конвенції вона поширюється на офіційні документи, які були
складені на території однієї з Договірних держав ії мають бути представлені на території іншої
Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: а)
документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції
держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або
судового виконавця; Б) адміністративні документи; с) нотаріальні акти; 4) офіційні свідоцтва,
виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва
про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні
засвідчення підписів. 
Однак, ця Конвенція не поширюється: а) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; б) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій. 
Оскільки банківські виписки є адміністративними документами, що не мають прямого
відношення до комерційних операцій (на відміну від накладних чи платіжних доручень), а лише засвідчують факт вже здійсненої банківської операції в минулому, вони підпадають під дію Конвенції. 
Відповідно до ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації
документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.
Відповідно до ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для
посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений
документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак, дотримання згаданої в попередній частині формальної
процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій
документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами
відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від
легалізації.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Розподіл судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч. 1 ЦПК України).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні із позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі - 10 510,00 гривень (а. с. 1).
При зверненні з апеляційною скаргою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі - 15 765,00 гривень (а. с. 110).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідачки підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 26 275 грн. = 10 510,00 грн. + 15 765,00 грн. 

3.7. Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , --- задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2020 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі - 92 037 (дев`яносто дві тисяч тридцять сім) Євро 72 цента та - 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі - 26 275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 серпня 2021 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Суддів                                                         О. В. Князюк 

С. О. Погорєлова