ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 р.	Справа № 520/5410/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст постанови складено 07.06.2021 по справі № 520/5410/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Харківської обласної прокуратури                  
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, у якому просила суд:
- визнати протиправними дії Харківської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати, компенсації за дні невикористаних відпусток, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірах, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», затримки в проведенні розрахунку;
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату з липня 2015 року по 14.12.2015  відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути на користь ОСОБА_1 з урахуванням отриманих сум (Банк отримувача - АТ «Універсал Банк», картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку IBAN НОМЕР_2 , код банку 322001, код ЄДРПОУ банку 21133352, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 );
- cтягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з серпня 2015 року по день фактичного розрахунку з урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (Банк отримувача - АТ «Універсал  Банк», картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку IBAN НОМЕР_2 , код банку 322001, код ЄДРПОУ банку 21133352, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 );
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути на користь ОСОБА_1 з урахуванням отриманих сум (Банк отримувача - АТ «Універсал Банк», картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахункуIBAN НОМЕР_2 , код банку 322001, код ЄДРПОУ банку 21133352, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 );
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірах, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора з урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути на користь ОСОБА_1 (Банк отримувача - АТ «Універсал Банк», картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку IBAN НОМЕР_2 , код банку НОМЕР_4 , код ЄДРПОУ банку 21133352, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 );
- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути на користь ОСОБА_1 з урахуванням отриманих сум (Банк отримувача - АТ «Універсал Банк», картковий рахунок НОМЕР_1 , номер рахунку IBAN НОМЕР_2 , код банку 322001, код ЄДРПОУ банку 21133352, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_3 ).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування своїх вимог, що зазначені нею у позовній заяві, вказує на їх неврахування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 на підставі наказу прокурора Харківської області №1339к від 10.07.2013 працювала в органах прокуратури України в період з липня 2013 року по грудень 2015 року на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Харкова у складі прокуратури Харківської області (на момент вирішення спору - Харківська обласна прокуратура).
Заробітна плата за спірні періоди виплачувалась відповідно до Закону України "Про прокуратуру" та постанов Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», від 15.06.1994 №414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці».
Позивачем надано до суду розрахункові листи за спірний період з помісячною розшифровкою розміру нарахованого посадового окладу та кількістю робочих днів.
Не погоджуючись з встановленим посадовим окладом за час перебування на посадах у органах прокуратури у період з липня 2015 року по травень 2020 року, позивач звернулась до суду з цим позовом, оскільки вважає, що її посадовий оклад за вказаний період повинен розраховуватися на підставі ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням висновків рішення Конституційного Суду від 26.03.2020 року у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у спірних відносинах діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), не можуть бути підставою для перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з липня 2015 року по травень 2020 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року (далі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно зі статтями 89 і 90 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Водночас, Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Бюджетним кодексом та Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» як спеціальними законами, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».
Вищенаведені законодавчі приписи станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались.
Колегія суддів ураховує, що за загальним правилом конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які, на думку законодавця, на даному етапі розвитку суспільства є більш доцільними.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - Постанова № 505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).
Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови № 505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, сформованими у постановах від 18.03.2020 у справі № 0640/3667/18 (провадження № К/9901/1780/19 та від 07.05.2020 у справі № 802/1179/16-а (адміністративне провадження № К/9901/9971/18), які вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що посилання позивача на те, що  рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а отже, позивач має право на перерахунок посадового окладу за період  з липня 2015 року по травень 2020 року включно відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», є безпідставними з огляду на наступне.
За положеннями статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Так, у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» № 2136-VIII від 13.07.2017 передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно зі ст. 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Суд може вимагати від відповідних органів письмове підтвердження виконання рішення, додержання висновку.
Конституційним Судом України в пункті 2 резолютивної частини рішенні № 6-р/2020 від 26.03.2020 по справі № 1-223/2018(2840/18) вказано про втрату чинності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26 березня 2020 року.
Отже, саме з цього часу втратили чинність положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 за № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Рішення.
За таких умов, висновок суду першої інстанції про те, що на час виникнення спірних правовідносин положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем, є правомірним.
Отже, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) не можуть бути підставою для перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з липня 2015 року по травень 2020 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
У тому числі судова колегія вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що не можуть бути задоволені позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки в розрахунку за період з серпня 2015 року по день фактичного розрахунку як похідні.
Аналогічну правову позицію суд застосовує і щодо правовідносин стосовно обчислення вихідної допомоги, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації за дні невикористаної відпустки. 
Так, з розрахункових листів та копії наказу про звільнення, наданих до суду позивачем, судом встановлено, що позивач отримала виплату вихідної допомоги та компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі, встановленому чинним на той час законодавством, відтак, ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Додатково слід відзначити, що відповідно до ст. ст. 82, 83 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. 
Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про відпустки" щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше ніж 14 календарних днів.
У випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника.
Таким чином, у випадку надання працівникові щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи допомога для оздоровлення також може виплачуватися працівникові за його заявою.
Умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, рекомендується визначати у відповідному Положенні, затвердженому в відповідному органі.
Зазначена матеріальна допомога виплачується за заявою працівника, наприклад, у разі скрутного матеріального становища, у зв`язку з тривалою хворобою тощо. Рішення про надання такої матеріальної допомоги ухвалюється керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету.
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і виплачується за наявності коштів.
Таку позицію викладено також в листі Міністерства соціальної політики України № 409/13/116-15 від 21.07.2015 щодо умов виплати матеріальної допомоги.
До суду не надано доказів того, що позивач зверталася до керівника із заявами щодо виплати таких допомог, у розрахункових листах, наданих до суду, відсутня інформація про перебування позивача у відпустці протягом 14 днів безперервно, а тому у суду відсутні підстави вважати, що позовні вимоги щодо виплати такого виду допомог у зв`язку з відпусткою та їх перерахунку за мотивами, викладеними у позові, підлягають задоволенню.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі                         № 520/5410/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  09.09.2021 року