ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" серпня 2021 р.                                        Справа№ 910/8221/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Поляк О.І.
суддів:            Сітайло Л.Г. 
          Кропивної Л.В. 
 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва (суддя Н.Б. Плотницька) від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 

за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
та Кабінету Міністрів України
про визнання незаконними та скасування рішень, поновлення на роботі на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

за участі представників згідно протоколу судового засідання 

ВСТАНОВИВ:
24.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до Акціонерного товариства "Українська залізниця" та Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та скасування рішень, поновлення на роботі на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якої позивач просить суд:
- визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття рішення наглядової ради Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 05.04.2019, оформлене протоколом № А-10/7-19 Ком.т в частині прийняття рішення про затвердження порядку денного засідання з урахуванням запропонованих змін, а саме: «замість питання Карт КПЕ членів правління AT «Укрзалізниця за 2019 рік розглянути чотири звернення голови правління щодо діючих членів правління» та включення до порядку денного засідання питання № 10: «Питання діючих членів правління»; в частині прийняття рішень по питанню № 10: «Питання діючих членів правління» на підставі звернень голови правління від 02 квітня 2019 року та вирішення: 1) надати пропозиції (подання) наглядової ради загальним зборам - Кабінету Міністрів України - припинити повноваження члена правління AT «Укрзалізниця» Михальчука Сергія Дмитровича відповідно до пункту 5 частини 1   статті 41 Кодексу законів про працю України; 2) відсторонити з 05 квітня 2019 року члена правління ОСОБА_1 від здійснення ним повноважень члена правління акціонерного товариства «Українська залізниця» до прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо його звільнення; 3) уповноважити голову наглядової ради підписати відповідну пропозицію (звернення) до Уряду, а також повідомити Кабінет Міністрів України щодо рішення про відсторонення протягом 10 днів; 4) голові правління вжити невідкладних заходів щодо якнайшвидшого завершення процесу відбору кандидатур на посади членів правління, зокрема, відсторонених посад; 5) голові правління невідкладно здійснити перерозподіл обов`язків відсторонених членів правління та/або голови правління таким чином, щоб забезпечити безперервність діяльності Товариства; 6) голові правління забезпечити виконання цього рішення наглядової ради
- визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» «№ 723/ос від 05.04.2019 року «По особовому складу», виданий головою правління ОСОБА_2 та членом правління ОСОБА_3 про відсторонення ОСОБА_1 з 19 год 00 хвилин 5 квітня 2019 року від здійснення ним повноважень члена правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» зі збереженням заробітної плати;
- визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття рішення Кабінету Міністрів України, прийняте у процесі виконання функцій загальних зборів Акціонерного товариства «Українська залізниця» з питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів Акціонерного товариства «Українська залізниця», оформлене   постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 456   «Про зміну складу правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині виведення із складу правління Акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 жовтня 2015 р. № 815 "Про деякі питання правління публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (Офіційний вісник України, 2015 р.. № 82, ст. 2719; 2016 р., № 45, ст. 1642), ОСОБА_1 та припинення відповідно до пункту 5 частини першої   статті 41 Кодексу законів про працю України   його повноважень як члена правління;
- визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1146/ос від 03.06.2019 року про припинення трудового договору (контракту), виданий головою правління ОСОБА_2 та членом правління ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_1 з посади члена правління у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб за п. 5 ч. 1   ст. 41 КЗпП України   на підставі   постанови Кабінету Міністрів України № 456 від 17.04.2019;
- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді члена правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 червня 2019 року;
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 червня 2019 року по день ухвалення судового рішення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року він став членом правління АТ «Українська залізниця», а 23 серпня 2016 року з ним укладено контракт. 11 квітня 2019 року позивачу стало відомо про те, що його відсторонено від здійснення повноважень, а в подальшому - змінено склад правління АТ «Українська залізниця», припинено його повноваження та звільнено з займаної посади. ОСОБА_1 вказував, що його відсторонення, як і подальше звільнення, відбулось з порушенням норм чинного законодавства без належних правових підстав.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 позовну заяву заявника з вимогами до Акціонерного товариства "Українська залізниця" та Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та скасування рішень, поновлення на роботі на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та додані до неї матеріали повернуто без розгляду.
Суд першої інстанції виходив з того, що частина вимог, заявлених позивачем в даній справі, а саме:
- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді члена правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 червня 2019 року;
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 червня 2019 року по день ухвалення судового рішення, не є вимогами до боржника у справі про банкрутство відповідно до п. 8 ч. 1   ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також вимогами щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права) і виникли з корпоративного спору відповідно до п. 13 ч. 1   ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а є вимогами у трудовому спорі. Розглядати такі спори у порядку господарського судочинства прямо заборонено пунктом третім частини першої   статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яким унормовано розгляд господарськими судами корпоративних спорів.
Таким чином, не дивлячись на те, що вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на посаді члена правління та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу   є похідними   від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради та наказу АТ «Українська залізниця» від 05 квітня 2019 року про відсторонення його від здійснення повноважень члена правління, вони не можуть бути об`єднанні в одне провадження з вимогами, які виникли з корпоративного спору, оскільки повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства. З огляду на те, що позивачем в позові об`єднано кілька вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5   ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 та направити справу на розгляд Господарського суду міста Києва.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2019 у справі № 760/18621/19, залишеною без змін  Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2020, закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до      АТ «Укрзалізниця», Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з підстав того, що вимоги позивача повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.
Залишаючи вказані судові рішення без змін,  Верховний Суд у Постанові від 25.01.2021 у справі № 760/18621/19 зазначив, що вказаний спір виник з корпоративних відносин та в цілому належить до господарської юрисдикції.
Зважаючи на те, що провадження у справі №910/8221/21 закрито, а повторне звернення до суду з позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет та з ти з самих підстав не допускається, позивач у зв`язку із поверненням позовної заяви судом першої інстанції фактично не зможе реалізувати своє право на доступ до суду за правилами цивільного судочинства, що призводить до виникнення юрисдикційного конфлікту. Посилаючись на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №906/1308/19,  апелянт зазначає, що у зв`язку із закриттям провадження у справі № 760/18621/19, вказаний позов має розглядатись в порядку господарського судочинства.
10.06.2021 апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд колегії суддів у складі: Поляк      О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2021 відкладено вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження      та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8221/21.
05.07.2021 матеріали справи №910/8221/21 надійшли до  Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 відкрито апеляційне провадження  справі №910/8221/21, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
19.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Акціонерного товариства "Українська залізниця" на апеляційну скаргу, в якому товариство заперечувало проти її задоволення на наголошувало на тому, що виходячи із сформульованих позивачем вимог, п`ять вимог підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а дві - в порядку господарського, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно повернуто позовну заяву позивача, з огляду на порушення правил об`єднання позовних вимог.
30.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли пояснення Кабінету Міністрів України по суті скарги, в яких останній наголошував на тому, що відносини між членами вказаного товариства та товариством, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Руденко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.08.2021 у справі №910/8221/21, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Руденко М.А., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Сітайло Л.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 прийнято 
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 до провадження у новому складі суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Сітайло Л.Г.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1   статті 173 Господарського процесуального кодексу України   в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв`язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов`язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
Статтею 1 ГПК України   унормовано, що   Господарський процесуальний кодекс України   визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Відповідно до частини 2   статті 4 Господарського процесуального кодексу України   юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини 1   ст. 20 Господарського процесуального кодексу України   господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;
3)   справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи,крім трудових спорів;
4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;
5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;
6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;
8)   справи про банкрутство   та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником;   стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до   Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених   Податковим кодексом України;
9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;
10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;
11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до                        Закону України                        "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;
12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;
13)   вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору   щодо такого майна або майнових прав чи спору,   що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;
14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;
15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;
16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;
17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини 1   статті 19 Цивільного      процесуального кодексу України   суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Колегією суддів встановлено, що у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України, в якому просив      визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття рішення Наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 05 квітня 2019 року, оформлене Протоколом № А-10/7-19 в частині відсторонення            позивача від здійснення повноважень члена правління АТ «Українська залізниця»; визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття наказу АТ «Українська залізниця» № 723/ос від 05 квітня 2019 року «Про відсторонення ОСОБА_1 від здійснення повноважень члена правління АТ «Українська залізниця»;       визнати незаконною та скасувати з моменту прийняття   Постанову Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 456 «Про зміну складу правління АТ «Українська залізниця» в частині виведення зі складу правління АТ «Українська залізниця»  ОСОБА_1  та припинення його повноважень як члена правління АТ «Українська залізниця»;         визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття наказ АТ «Українська залізниця» від 06 червня 2019 року № 1146/ос про його звільнення;   поновити позивача на посаді члена правління АТ «Українська залізниця»;      стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 червня 2019 року по день ухвалення судом рішення у справі, виходячи з розміру середнього заробітку - 23 862,50 грн.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що   відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 жовтня 2015 року він став членом правління АТ «Українська залізниця», а 23 серпня 2016 року з ним укладено контракт. 11 квітня 2019 року позивачу стало відомо про те, що його відсторонено від здійснення повноважень, а в подальшому - змінено склад правління АТ «Українська залізниця», припинено його повноваження та звільнено з займаної посади.   Позивач вказував, що його відсторонення, як і подальше звільнення, відбулось з порушенням норм чинного законодавства без належних правових 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2019 у справі № 760/18621/19, залишеною без змін  Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2020, закрито провадження по цивільній справі з огляду на те, що вимоги позивача повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.
Залишаючи вказані судові рішення без змін,  Верховний Суд в Постанові від 25.01.2021 у справі № 760/18621/19 зазначив, що підставою позову є саме недотримання відповідачем процедури вирішення питання про відсторонення члена правління від здійснення його повноважень, а не питання про його звільнення. Розгляд таких вимог віднесений до компетенції господарських судів, про що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок, а вимоги позивача про   визнання незаконною та скасування постанови Кабінету Міністрів України про зміну складу правління АТ «Українська залізниця» в частині виведення його зі складу правління, визнання незаконним наказу про його звільнення, поновлення його на посаді члена правління та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради та наказу АТ «Українська залізниця» від 05 квітня 2019 року про відсторонення його від здійснення повноважень члена правління.
У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої   статті 99 Цивільного кодексу України   є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Зважаючи на вказане, зміст частини третьої   статті 99 Цивільного кодексу  України   надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
З огляду на вказану позицію Верховного Суду, позивач звернувся з вказаними позовними вимогами до Господарського суду міста Києва.
Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про поновлення позивача на роботі на посаді члена правління акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 червня 2019 року та стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 червня 2019 року по день ухвалення судового рішення підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, не дивлячись на те, що вказані вимоги   є похідними   від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення наглядової ради та наказу АТ «Українська залізниця» від 05 квітня 2019 року про відсторонення його від здійснення повноважень члена правління, вони не можуть бути об`єднанні в одне провадження з вимогами, які виникли з корпоративного спору, оскільки вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вимогами в трудовому спорі та не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. З огляду на те, що  в даній справі об`єднано в одне провадження кілька вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 173, п. 2 ч. 5   ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про поновлення позивача на роботі на посаді члена правління акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 червня 2019 року та стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникають із трудових відносин та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на положення ст. 232 Кодексу законів про працю України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Таким чином, внаслідок того, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2019 у справі № 760/18621/19, залишеною без змін  Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2020 та Постановою Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 760/18621/19, закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до      АТ «Укрзалізниця», Кабінету Міністрів України, зокрема і в частині вимог про  поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як похідних вимог, останній позбавлений можливості повторно звернутись до суду цивільної юрисдикції з аналогічним позовом.
При цьому, цивільне процесуальне законодавство не виключає можливості закриття провадження щодо частини позовних вимог, проте Верховний Суд у справі № 760/18621/19 дійшов висновку про похідний характер вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення з акціонерного на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та необхідність їх розгляду в межах господарського судочинства. Вказаний висновок враховується колегією суддів в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, пункт 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).
У рішенні від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).
У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122,125).
У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18,24).
З огляду на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів  вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами господарського судочинства (зокрема, і в частині вимог про  поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ), оскільки позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено   законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (цивільному) судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.
Аналогічні висновки містяться також в Постановах  Великої Палати Верховного Суду викладений від 12.12.2018 у справах № 490/9823/16-ц та № 761/12676/17, від 27.03.2019 у справі № 766/10137/17, від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19.
З огляду на те, що позивач позбавлений можливості повторно звернутись до суду цивільної юрисдикції  з вимогами про  поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із закриттям провадження у справі № 760/18621/19, зокрема, і в частині вказаних вимог, а також враховуючи висновки Верховного Суду у даній справі, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
Статтею 275 Господарського процесуального кодексу України        передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до   ст.280 Господарського процесуального кодексу України    підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції (ч.3   ст.271 Господарського процесуального кодексу України ).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали  Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 з направленням даної справи на розгляд до суду першої інстанції.
У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору згідно з   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України має здійснюватись судом першої інстанції за результатами розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 у справі №910/8221/21 - скасувати.
2.          Матеріали справи №910/8221/21 повернути Господарському суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      О.І. Поляк 

Судді                                                                                          Л.Г. Сітайло

                                                                                          Л.В. Кропивна