ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/3046/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                        
суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,
секретар судового засідання: Грачов А.С.   
представники сторін:
від відповідача-1: Данілов Д.І., довіреність №б/н  від 19.10.2020 р.,  адвокат;
від позивача: Горб О.В., ордер серії ДП №2610/015  від 19.06.2021 р.,  адвокат;
від позивача: Розинський  О.О., виписка з ЄДРЮОФОПГФ ,  керівник;
представник відповідача-2: у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Центрального апеляційного господарського суду та направлення ухвали суду на електронну пошту
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ ТЕХНОЛОДЖІ"  на ухвалу господарського суду Дніпропетровської  області від 25.05.2021 року  (повний текст складено 27.05.2021 року)  у справі  № 904/3046/21  (суддя Манько Г.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕ ТЕХНОЛОДЖІ" 
до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "АБРИС ДНІПРО"
відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТА КАР БАТЕРИ" 
про визнання недійсним договору поруки, -  

ВСТАНОВИВ:

          Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 року   у справі  № 904/3046/21 закрито провадження  у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
          Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
- додатковою угодою було внесено зміни до п. 4.6 Договору поруки №3/9-ВКБ від 03.09.2018року, а саме погоджено, що всі суперечки, що випливають із правовідносин сторін за вказаним договором, підлягають передачі на вирішення третейському суду, який уповноважений для вирішення конкретного спору;
- сторони домовились, що кількісний склад третейського суду буде складатися із одного судді;
- на підставі  ч.1 п.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України   господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
          Не погодившись з ухвалою суду, позивач  оскаржив її в апеляційному порядку.  
        Апелянт просить:
- скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 року  у справі  № 904/3046/21;
- справу призначити до нового розгляду в іншому складі суду.
          В апеляційній скарзі зазначає на порушення господарським судом  норм процесуального та матеріального права. 
                  Зокрема, зазначає, що:
- позивачем у позові зазначено про обставини рейдерського захоплення майна підприємства та про об`єктивну відсутність у нього оригіналів спірних договорів; разом з позовом до суду було надано докази вжиття заходів та неможливості їх отримання через ознайомлення з матеріалами третейського провадження; 
- незважаючи на обставини, викладені у позові, суд першої інстанції клопотання позивача про витребування оригіналів підроблених договорів не задовольнив та в порушенні ст.91 ГПК України встановив докази існування цих договорів належними та допустимими;
- суддя не виконав вимоги ч.1 ст.177, ст.182 ГПК України та у відсутності сторін закрив підготовче судове засідання;
- 25.05.2021року суд першої інстанції у відсутності сторін відкрив перше судове засідання з розгляду справи по суті, самостійно розглянув справу на підставі неналежного та недопустимого доказу - додаткової угоди №1 від 04.09.2019 року, якою ніби-то визначено третейське застереження до договору поруки №3/9-ВКБ від 03.09.2018 року, прийняв рішення про закриття провадження у справі в зв`язку з тим, що на думку суду спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та роз`яснив, що вказаний спір за умовами неіснуючої додаткової угоди №1 від 04.09.2019 року, підлягає вирішенню у третейському суді, який визначено цією угодою.
                  Відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів скаржника, вважає оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою і просить залишити її без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
          Відповідач-2  відзив на апеляційну скаргу не надав, участь свого представника у судове засідання не забезпечив.
          Відповідно до  ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
          Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав: 
          З матеріалів справи вбачається, що  Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕ ТЕХНОЛОДЖІ" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом,  в якому просило визнати недійсним договір поруки №3/9-ВКБ від 03.09.2018 року з додатковою угодою №1 від 04.09.2019 року, який укладений між  Товариством з обмеженою відповідальністю "АБРИС ДНІПРО", Товариством з обмеженою відповідальністю  "ЗЕ ТЕХНОЛОДЖІ" та Товариством з обмеженою відповідальністю  "ВЕСТА КАР БАТЕРИ". 
          Згідно вказаної додаткової угоди внесено зміни до п. 4.6 Договору поруки №3/9-ВКБ від 03.09.2018року, а саме погоджено, що всі суперечки, що випливають із правовідносин сторін  за вказаним договором підлягають передачі на вирішення третейському суду, який уповноважений для вирішення конкретного спору. Сторони домовились, що кількісний склад третейського суду буде складатися із одного судді.
          Як вказував позивач в позовній заяві, він  з 12.03.2021року, після отримання копії рішення третейського суду, створеного начеб-то на виконання умов додаткової угоди №1 від 04.09.2019 року, вживав неодноразові спроби ознайомитись з матеріалами третейського провадження. При цьому позивач встановив, що за адресою, вказаною у третейському застереженні, третейського судді Гавриленка В.Ю знайти не вдалося, ніхто з власників та продавців крамниць, розташованих на першому поверсі будівлі вул. Харківська, 5 у м. Дніпро третейського суддю Гавриленка В.Ю. не знає, також як й мешканці житлових приміщень, розташованих з оборотного боку зазначеної будівлі. Кілька дверей постійно зачинені, нумерація приміщень відсутня.
           19.03.2021року на адресу третейського суду ним направлено поштою клопотання про ознайомлення з матеріалами третейської справи, про виготовлення належним чином завіреного рішення третейського суду,. Відповіді не надходило.
          При цьому, в ході ознайомлення з матеріалами справи №876/24/21 по розгляду заяви про видачу судового наказу на виконання згаданого  рішення третейського суду, позивачем з`ясовано, що "третейський суддя" гр. ОСОБА_1 з 27.08.2013 року зареєстрований за місцем проживання АДРЕСА_1 (тимчасово непідконтрольна територія України). Зв`язок з ним відсутній.
          На думку колегії суддів, суд першої інстанції вказаним обставинам не надав належної оцінки, яка зводиться до того, що третейське застереження, яке передбачено додатковою угодою №1 від 04.09.2019 року до договору поруки №3/9-ВКБ від 03.09.2018 року, позивач не визнає, оспорює безпосередньо договір поруки і виходячи з зазначеного є не логічним висновок суду про те, що даний спір підлягає розгляду в третейському суді.
          Дійсно, приписами ч.1 п.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. 
          Згідно п.1 ч. ст.20 ГПК України до справ віднесених до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, окрім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
          Предметом позову є обставини які виникли в момент укладання спірного основного господарського зобов`язання, яке на момент укладання не містило в собі третейського застереження.
          Крім цього, саме третейське застереження є предметом цього позову. Отже, підстав для висновку оскаржуваної ухвали про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинста, не має.
          Також колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що наявність третейського застереження не позбавляє позивача права на звернення до господарського суду.
        Рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 09.07.2002 року у справі №1-2/2002 надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України.
          Так, у вказаному рішенні КСУ зазначив, що положеннями Конституції України передбачено захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом способами (ч.5 ст.55).
          КСУ в своєму рішенні також визначив, що для забезпечення судового захисту Конституцією України у ст.124 встановлено принцип здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів.
          КСУ зазначив, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Ні нормами Основного закону України, ні нормами Закону України "Про третейські суди" третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції, а отже не є тими органами, якими здійснюється правосуддя в Україні, яке відповідно до ст.124 Конституції України здійснюється виключно судами загальної юрисдикції України.
          В своєму рішенні від 10.01.2008 року у справі №1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) КСУ розтлумачив, що правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ (п.З мотивувальної частини Ухвали КСУ від 14.10.1997 року №44-з).
          Згідно з положеннями ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення КСУ у справі №15-рп/2004 від 02.10.2004року). Тому, в контексті ст.55 Конституції України, органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.
          Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення останніми функції захисту, передбаченими абз.7 ст.2, ст.З Закону, є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах прав, визначених ч.5 ст.55 Конституції України.
          Таким чином, третейський розгляд не є правосуддям, їх рішення не є актами правосуддя, а є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішенням спорів сторін в сфері цивільних і господарських відносин, тому положення договору якими передбачено вирішення спорів між сторонами цього договору виключно третейськими судами не може обмежувати право особи на звернення до суду за вирішенням спору, тобто вчиненням правосуддя.
          Отже, звернення за вирішенням спору до тpeтeйcькoro суду є правом особи, яка самостійно на свій розсуд вибирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів. Наявність третейського застереження (угоди) не свідчить про обов`язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням безпосередньо до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення з позовом до господарського суду та не забороняє господарського суду розглядати і вирішувати по суті такий спір.
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
          Також необхідно звернути увагу на порушення господарським судом ст.182 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої питання щодо розгляду справи третейським судом вирішується у підготовчому засіданні суду.
          У даній справі підготовче засідання 27.04.2021 року закрито і винесена ухвала про призначення справи до розгляду по сутф на 25.05.2021 року, в якому ухвалено про закриття провадження по справі.
          Враховуючи на необгрунтованість висновку про те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, справу слід направити до господарського суду для продовження розгляду.
                  Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
          Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          На думку колегії суддів апелянт спростував висновки оскаржуваної ухвали. Апеляційна скарга доведена і підлягає задоволенню. Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню. 
                  Щодо вимог апелянта призначити справу до нового розгляду в іншому складі суду, то їх вирішення до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
             Колегія суддів вважає також необхідним зазначити, що враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України   та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV   (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
          Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
                 Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 280, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу задовольнити.
          Ухвалу  господарського суду Дніпропетровської  області від 25.05.2021 року у справі  № 904/3046/21 скасувати.
          Справу №904/3046/21 направити до господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

          Повний текст  складено  09.08.2021 року.

          Головуючий суддя                                                            Т.А. Верхогляд   

          Суддя                                                                                   Л.М. Білецька

          Суддя                                                                                   Ю.Б. Парусніков