ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
07 вересня 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №592/17962/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1086/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Молібог Юлії Миколаївни та ОСОБА_2 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року, постановлене у складі судді Князєва В.Б., у приміщенні  Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст якого складено 07 травня 2021 року
та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 травня 2021 року, постановлене у складі судді Князєва В.Б., у приміщенні  Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст якого складено 26 травня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1  через свого представника – адвоката Молібог Юлію Миколаївну звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Позов мотивує тим, що 14 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Резниченком М.О. та зареєстрований в реєстрі за №683. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 надала у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2246210,00 грн, що еквівалентно 85000 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору 1 долар США дорівнював 26,4260 грн).
Факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником на момент передачі йому суми позики.
Вказану суму коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві з урахуванням офіційного курсу долара США на день платежу в строк до першого жовтня 2017 року.
Також вказує, що договором передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Зазначає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування суми грошей, що позичались, на банківський рахунок позикодавця.
       Проте, ОСОБА_2 до 01 жовтня 2017 року грошових коштів позивачці не повернув.
Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 2246210,00 грн, 3% річних у розмірі 144926,70 грн, інфляційні втрати у розмірі 402584,03 грн, а також судові витрати.
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 29 квітня 2021  року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики грошей в розмірі 2246210,00 грн, 3% річних у розмірі 144926,70 грн, що загалом становить 2391136,70 грн.
В іншій частині позову відмовив.
Ковпаківський районний суд м. Суми додатковим рішенням від 26 травня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Молібог Ю.М. задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме: судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21059 грн 34 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Молібог Ю.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просить змінити оскаржуване рішення суду в частині стягнення боргу та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 85000 доларів США, 3% річних у розмірі 9124,11 доларів США станом на 28 квітня 2021 року; рішення суду в частині відмови у стягненні інфляційних втрат скасувати та постановити нове рішення про задоволення в цій частині позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача 664853,11 грн. інфляційних втрат станом на 28 квітня 2021 року, а також стягнути судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, не стягнувши борг у доларах США, оскільки позивачка передавала суму позики в іноземній валюті – у доларах США. Отже, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, висновки про ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, на що суд першої інстанції не звернув увагу.
Вказує, що на день ухвалення судового рішення за даними НБУ курс долара до гривні дорівнював 27,7867 грн, отже суд, у перерахунку за офіційним курсом, стягнув 80837,60 доларів США, тобто позивач не отримає від відповідача всієї суми наданої у борг. 
Вважає, що 3% річних повинні розраховуватися з 85000 доларів США за період з 01 жовтня 2017 року по 28 квітня 2021 року, що становить 9124,11 доларів США.
Також зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні інфляційних втрат, оскільки сума боргу за договором позики стягнута у національній валюті.
Не погодившись з вищевказаним рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики в частині 113631,80 грн; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в частині стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що ним здійснювалося часткове погашення позикових коштів у сумі 4300 доларів США, що еквівалентно 113631,80 грн, що підтверджується змістом повідомлень у мобільному додатку Whats App, які містяться у мобільному телефоні ОСОБА_2 . Крім того, судом було досліджено зміст повідомлень, які надсилалися позивачкою відповідачу та якими підтверджено факт проведення часткових розрахунків за договором позики.
Вказує, що представником позивачки не було належним чином підтверджено витрати на правову допомогу, оскільки зміст договору не дозволяє однозначно ідентифікувати суб`єктів позову та предмет допомоги. Також позивачем не надано детальних розрахунок робіт, які надавались адвокатом у межах даної справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Молібог Ю.М., відповідача та його представника адвоката Рябченко Ю.І., які підтримали доводи апеляційних скарг,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 2246210,00 грн, що є еквівалентом 85000 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору 1 долар США = 26,4260 грн).
Відповідно до п. 2 договору, зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві з урахуванням офіційного курсу долара США на день платежу у строк до першого жовтня 2017 року. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, але скористатися цим правом не бажає – у разі своєчасного виконання терміну дії договору.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
У разі часткового повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на розписці або видає розписку в одержанні грошей.
Пунктом 4 договору передбачено, що позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язувався прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п. 2 цього договору (а. с. 11-12, т. 1).
Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі позики (а. с. 13-14, т.1).
ОСОБА_2 , у встановлений договором строк, суму позики не повернув.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 належним чином умови договору позики від 14 вересня 2016 року не виконав, у визначений умовами договору строк коштів не повернув, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість у розмірі 2246210,00 грн. Крім того, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% у розмірі 144926,70 грн, оскільки три проценти річних передбачені ст. 625 ЦК України як особлива міра відповідальності. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобов`язання визначене в еквіваленті до іноземної валюти, а тому підстави для нарахування інфляційних збитків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 15 ЦК України  передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановивши, що грошові кошти відповідач отримав від позивачки у позику, проте   у строк встановлений договором позики грошей від 14 вересня 2016 року кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором у розмірі 2246210, 00 грн.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки трьох процентів річних у розмірі 144926,70 грн за період з 01 жовтня 2017 року по 25 листопада 2019 року, оскільки передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний характер та виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає  в отриманні компенсації від боржника.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги позивачки про те, що заборгованість за договором позики повинна стягуватися в іноземній валюті, оскільки у договорі позики вказана сума зазначена у національній валюті з еквівалентом до іноземної валюти. Крім того, позивачка звертаючись до суду з позовом, просила стягнути заборгованість у гривнях.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат виходячи з наступного.
Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч. ч. 1 та 2 ст. 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ним частково була погашена заборгованість за договором позики з посиланням на показання свідків та зміст повідомлень у мобільному додатку Whats App, які містяться у мобільному телефоні відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені докази не є допустимими та достовірними на підтвердження факту погашення ним заборгованості. 
Так, умовами, укладеного сторонами договору позики, передбачено, що у разі часткового повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на розписці або видає розписку в одержанні грошей. Повернення позики має бути здійснено за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім того у відповідності до положень ст. 545 ЦК України  прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з ненаданням доказів їх понесення, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання послуг адвоката, обсяг наданих адвокатом послуг та їх вартість, а копії квитанції до прибуткового ордеру підтверджують сплату ОСОБА_1 адвокату грошових коштів. Крім того, витрати на професійну правничу допомогу стягнуті судом відповідно до пропорційно задоволених позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Молібог Юлії Миколаївни та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року.

Головуючий                                                        Т.А. Левченко

Судді:                                                                О.Ю. Кононенко

                       С.С. Ткачук