Дата документу 15.09.2021 Справа № 331/1509/21

Запорізький Апеляційний суд 

 
ЄУН 335/2600/21	Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.	
Пр. № 22-ц/807/2323/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2021 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Державного реєстратора виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Христенка Євгена Васильовича, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування рішення державного реєстратора
ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.в.м.с. 34-39), в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50069696 від 06.12.2019 13:21:02 про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру     АДРЕСА_1 , прийнятого державним реєстратором Христенко Є.В., виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в жовтні 2020 року, ОСОБА_2 отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якого дізнався про те, що: 04.12.2019 р. 13:56:05 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50069696 від 06.12.2019 13:21:02 державним реєстратором виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Христенко Є.В. було зареєстровано право власності окремої квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,5 кв.м., житлова площа - 22,2 кв. м. Форма власності: приватна. Розмір частки: 0. Власники: ОСОБА_3 .
12.12.2019 року право власності на вказану квартиру АДРЕСА_2 набув ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з ОСОБА_3 , серія та номер: 2890, видавник: Швецова О.С. приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу.
Позовні вимоги заявлені з метою захисту особистих немайнових прав позивача шляхом визнання незаконними дій державного реєстратора Христенко Є.В. щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вони суперечить нормам законодавства України, порушують права позивача - ОСОБА_2 - співвласника вищевказаного домоволодіння, який не надавав згоди на виділ вказаної квартири в натурі, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності не укладав.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Антоненка М.В.
Ухвалою суду першої інстанції (а.в.м.с. 65-66) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.
У квітні 2021 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову (а.в.м.с. 2-5), в якій просив останній просив накласти арешт та заборону відчуження на нерухоме майно - квартири     АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначав, що 09.04.2021 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у цій справі, призначено підготовче судове засідання на 30.08.2021 на 11-00 год. Предметом спору у вказаній справі є квартира АДРЕСА_1 . Зазначав, що він, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 1-418, виданий 23.05.2012 р. державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М., свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 4-34, виданий 18.03.1999 р. державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ІІІипко З.А., є власником 1/8 частини житлового будинку літ. Б, що знаходиться на земельній ділянці площею 789 кв. м, за адресою АДРЕСА_3 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року (а.в.м.с. 13-17) заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цій справі задоволено. 
Накладено арешт та заборонено відчуження нерухомого майна, а саме квартири  АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.в.м.с. 25-27) просив ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.в.м.с. 30).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.в.м.с. 95), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.в.м.с. 96), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду, в якому фактично працює 15 суддів. 
Позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (а.в.м.с. 130-132).
Інші учасники цієї справи своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі не скористались.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.в.м.с. 106-129) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача  ОСОБА_2 , його представника - адвоката Димитрашка Д.В. (а.в.м.с 137), відповідача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Васильєвої О.В. (а.в.м.с. 134-136), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Димитрашка Д.В. (а.в.м.с 137), відповідача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Васильєвої О.В. (а.в.м.с. 134-136). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цій справі, керувався ст. ст. 81, 149-153, 260, 353 ЦПК України та виходив із обґрунтованості останньої.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.
Так, суд першої інстанції при вирішенні вказаного процесуального питання про забезпечення позову у цій справі правильно виходив із такого.
29.03.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Державного реєстратора виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Христенка Є.В., 3-і особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування рішення державного реєстратора. 
Крім того, 20.04.2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення позову. В заяві позивач зазначав, що невжиття заходів забезпечення істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду та просить суд накласти арешт та заборону відчуження на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 254089742 від 23.04.2021 p., позивачу ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на праві приватної власності належить 1/8 частина будинку АДРЕСА_3 (а.в.м.с.7).
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В силу вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
П. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, як би стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь – якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Співмірність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Державним реєстратором виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Христенко Є.В. дійсно виник спір з приводу нерухомого майна. Крім того, існує реальна загроза істотного ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі його доведеності, оскільки ставиться питання про скасування рішення державного реєстратора.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що зазначене майно може бути продано або якимось іншим чином відчужене, що в подальшому призведе до не виконання рішення суду та порушення прав позивача.
При цьому, судом першої інстанції прийнято до уваги, що позивач ОСОБА_2 не надавав згоду на виділ вказаної квартири в натурі, договір про поділ нерухомого майна, що у є спільній частковій власності не укладав. 
Оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, та на підставі вищенаведеного, проаналізувавши у сукупності матеріали цивільної справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивача про забезпечення позову у цій справі підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1  є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах матеріалів справи та доказів, які досліджував суд першої інстанції при вирішенні процесуального питання. 
Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що між ОСОБА_2  та  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Державним реєстратором виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області Христенко Є.В. у цій справі дійсно виник спір з приводу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 , на яке за ОСОБА_3  було зареєстровано 06.12.2019 року право та його обтяження на підставі вищезазначеного рішення державного реєстратора Христенка Є.В.(а.в.м.с. 56) без згоди позивача ОСОБА_2 , як співвласника 1/8 будинку АДРЕСА_3 , та право на яку у подальшому 12.12.2019 року на підставі договору купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_1 (а.в.м.с. 62). 
Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що існує загроза відчуження ОСОБА_1 вищезазначеної спірної квартири АДРЕСА_1 на користь будь-якої третьої особи у будь-який час, та, відповідно, існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у цій справі; тому, накладення арешту в порядку забезпечення позову позивача судом першої інстанції у цій справі на спірне нерухоме майно у вигляді вищезазначеної квартири, право власності на яке зареєстровано на час вирішення процесуального питання за відповідачем ОСОБА_1 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а.в.м.с. 62), лише на час розгляду цієї справи судом, є необхідним та є співмірним із вищезазначеними позовними вимогами позивача у цій справі, не може порушувати і не порушує прав ОСОБА_1 та інших осіб. 
Належні, допустимі докази протилежного у виділених матеріалах цієї справи відсутні.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.
Крім того, встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір (а.в.м.с. 77а).
Однак, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї скарги апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 20.09.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.