ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1594/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/7295/21 Категорія: 314000000 	Романенко В. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 вересня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Департамент патрульної поліції;
третя особа – Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – позивач ОСОБА_1 

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Романенко В.О. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси 26.07.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

 
05.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 з 01.03.2016 року по 04.01.2018 року проходив службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаської області Департаменту патрульної поліції (ДПП): на посаді: - інспектора роти № 3: з 01.03.2016 року по 04.01.2018 року, що підтверджується наказом ДПП від 24.03.2016 року № 56 о/с; в званні: - рядового поліції: 01.03.2016 року по 29.06.2016 року; - лейтенанта поліції: 30.06.2016 року по 04.01.2018 року.
Наказом ДПП від 10.08.2017 року № 1258 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді – звільнення зі служби в Національній поліції, який реалізовано наказом ДПП від 17.08.2017 року № 303 о/с , який, в свою чергу, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року у справі № 823/1430/17 – визнано протиправними та скасовано, ОСОБА_1 поновлено на службі.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 року – скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року.
Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 року та направлено справу для нового розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду (при чому визнано висновок службового розслідування – неналежним доказом).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 року у справі № 823/1430/17 апеляційну скаргу ДПП Національної поліції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишено без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року - залишено без змін.
Згідно наказу ДПП від 03.01.2018 року № 3 о/с, ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області ДПП з 18.08.2017 року.
Наказом ДПП від 02.01.2018 року № 1 о/с, відповідно до п.7 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції.
Позивач вказує, що в день звільнення, 04.01.2018 року, ОСОБА_1 не було повністю виплачено грошове забезпечення. В кінці січня 2018 року позивачу було виплачено близько 560 грн. 
Компенсація за невикористану в 2017 році відпустку ОСОБА_1 виплачена не була, тому він звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану в 2017 році відпустку та середній заробіток за невчасний розрахунок.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року у справі № 823/1427/18 у задоволені позову – відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 у справі № 823/1427/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі № 823/1427/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 року залишено без задоволення. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 року в цій справі залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі № 823/1427/18, адміністративне провадження № К/9901/3668/19 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 823/1427/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченого заробітної плати.
Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2020 р. у справі № 823/1427/18, адміністративне провадження № Зн/9901/17/20 заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 823/1427/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченого заробітної плати - повернуто заявникові разом із доданими матеріалами.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року у справі № 823/1427/18 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року у справі № 823/1427/18 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення частини невиплаченої заробітної плати відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 року у справі № 823/1427/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року про відмову у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року - скасовано.
Ухвалено нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року задоволено частково.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 15.12.2017 року по 02.01.2018 року на користь ОСОБА_1 в розмірі 2 897, 88 грн., з урахуванням всіх обов`язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню при виплаті грошового забезпечення.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України компенсацію за невикористану в 2017 році відпустку на користь ОСОБА_1 в розмірі 2 287, 80 грн.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні працівника по день фактичного розрахунку, починаючи з 05.01.2018 року по 14.12.2020 рік (день ухвалення даної постанови) в розмірі 163 959 грн.
Незаконною невиплатою компенсації за невикористану в 2017 році відпустку в розмірі 2287 грн. 80 грн. протягом понад три роки та витрачений час протягом цих років на 5 судових інстанцій (перша інстанція, апеляційна інстанція, касаційна інстанція, перша інстанція за нововиявленими обставинами, апеляційна інстанція за нововиявленими обставинами) завдало йому моральної шкоди в розмірі 500000 грн. вказує позивач ОСОБА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 посилається, що протиправними діями відповідача, йому була завдана моральна шкода, яка полягає: у стражданні та приниженні, яких позивач зазнав внаслідок протиправних дій.
Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення його прав з боку суб?єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, внаслідок чого сталось погане самопочуття, пригнічений настрій.
Розмір моральної шкоди підтверджується позивачем тим, що завдана шкода спричинила позивачу ОСОБА_1 негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов?язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров?я.
Позивач посилається, що завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності, з тих підстав, що позивачу довелося присвятить багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права.
ОСОБА_1 вказує у позові, що йому, як позивачу, притаманні особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, а тому нехтування відповідачем під час здійснення розгляду запиту позивача порушило його законні права, сприймалося ним, як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено його стан душевної рівноваги, для відновлення якого йому доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв?язку з чим, він був позбавлений можливості повноцінно насолоджуватися життям, працювати, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою.
ОСОБА_1 також вказує, що йому доводилося додатково дисциплінувати себе, доводилося витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності праці, що позначається щоденно на його фізичному та моральному стані, через що він не встигав закінчити як повсякденну роботу, зокрема, побутову, так і іншу роботу. Гострота цих переживань посилюється тим, що у позивача загострене почуття справедливості, зазначає позивач ОСОБА_1 .
Позивач посилається, що внаслідок неправомірних дій відповідача, були порушені його нормальні життєві зв?язки з партнерами, друзями, яким він змушений додатково пояснювати, чому став менш привітним, менше приділяти часу друзям, сім`ї, родичам та інше.
Вказане завдало позивачу ОСОБА_1 страждань, як учаснику бойових дій.
Позивачем ОСОБА_1 витрачено значний час на захист своїх прав у суді. Він вказує, що тривала боротьба на захист своїх прав виснажує його, викликає у нього психічне напруження у зв?язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності, як держаних так органів місцевого самоврядування, які опікуються соціальною сферою, що створює додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно із заявами інших громадян, які належно вирішувались.
У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення прав позивача ОСОБА_1 , він вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст. 23 ЦК України, та полягає у наступному: у спричиненому позивачу тяжкому психологічному шоку у момент, коли він дізнався про своє звільнення. Даний психологічний шок можна порівняти зі втратою значної суми грошових коштів. За декілька секунд згадав майже всі свої зусилля, які прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків. В переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх зобов`язань. У нехтуванні відповідачем моїх законних прав на відпустку, заробітну плату за договором. У незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці позивача, починаючи із грудня 2016 року по дату його звільнення. У використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють психологічне розчарування позивача щодо можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, ОСОБА_1 перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав.
Завдану відповідачем моральну шкоду позивач ОСОБА_1 оцінює у розмірі 500000 грн.
Позивач вказує, що визначаючи такий розмір моральної шкоди він виходив з такого: за кожен місяць порушеного права позивач оцінює моральну шкоду у розмірі мінімальної заробітної плати, у січні місяці 2021 року для працездатних осіб – 6000 грн. (статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»).
Починаючи з січня 2018 року по липень 2021 року, минуло – 42 місяців. Таким чином, 42 місяців х 6 000 грн. = 252 000 грн. Станом на сьогодні грошова компенсація за невикористану відпустку не виплачена. Позивач просить стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500000 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 липня 2021 року у задоволенні позовних ОСОБА_1 до Департаменту патрульної  поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.
Стягнуто з Центру по нарахуванню та здійснення соціальних виплат на користь держави судовий збір в сумі 15 грн.
В іншій частині позову позивачу відмовлено.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 липня 2021 року виправлено описки, допущені в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 липня 2021 року, у цивільній справі № 712/7295/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди.
Зазначено, що резолютивну частину рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 липня 2021 року вважати наступного змісту:
«Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір в сумі 15 грн.
В іншій частині позову позивачу відмовити.».
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного. Він зазначає, що районним судом не було враховано тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках скаржника, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, оскільки захист та відновлення порушеного права зайняв майже три роки, а по цей день грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки – не виплачена.
ОСОБА_1 вважає, що судом не обґрунтовано встановлено розмір моральної шкоди, не взято до уваги характер порушених прав, їх тривалість, майже три роки, та той факт, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 року по цей день не виконана.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що районним судом не було враховано всю сукупність характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача, позбавлення можливості його реалізації .
ОСОБА_1 зазначає, що розмір моральної шкоди, яку оцінює позивач, підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у позивача негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.07.2021 року у справі № 712/7295/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
16 серпня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів відзиву представник відповідача зазначає, що відповідач з позицією позивача ОСОБА_1 , а також з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає, що судом не повно досліджено докази і встановлено обставини у справі, оскаржене рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У відзиві вказується, що позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого трудового права саме 31.01.2021 року, тому відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України мав право звернутися з позовом про вирішення трудового спору ( в даному випадку – відшкодування моральної шкоди уповноваженим органом) в строк до 30.04.2021 року.
Проте з даним позовом до суду позивач звернувся 05.07.2021 року, тобто поза межами тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
У відзиві зазначається, що ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.07.2021 року у справі № 712/7295/21 (про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін) прийнята судом з порушенням норм процесуального права.
Представником відповідача вказується, що позивачем ОСОБА_1 не доведено жодними належними та допустимими доказами наслідки моральної шкоди (страждання, приниження, порушення сну, втрата нормальних життєвих зв`язків і т.і.) від дій чи бездіяльності саме відповідача, про що він зазначає в апеляційній скарзі та в позовній заяві.
У відзиві представник відповідача М.В. Котух просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 712/7295/21 без задоволення, скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.07.2021 року у справі № 712/7295/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у справі № 712/7295/21 за цивільним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди – відмовити.
25 серпня 2021 року від ОСОБА_1 на адресу Черкаського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення, в яких він вказує, що інші порушення трудових прав скаржника з боку відповідача, що передували невиплаті компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки, встановлені судовими рішеннями, що доводять, що відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. є неспівмірним із витраченим часом скаржника на захист своїх прав та завданих моральних страждань.
09 вересня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 знову надійшли додаткові пояснення, в яких скаржник просить врахувати аналогічну практику в схожих справах, де було встановлено порушення одним судовим рішенням адміністративної юрисдикції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц). 
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін згідно вимог процесуального законодавства.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, прийшовши до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд вказав, що позивач мав законні сподівання на отримання грошової виплати, у передбаченому законом розмірі, не отримання якої об`єктивно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, але суд не погодився із визначеним позивачем розміром моральної шкоди 500000 гривень, тому задовольнив вимоги позивача частково.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції з урахуванням принципу розумності, справедливості та принципу пропорційності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача підлягають до часткового задоволення в розмірі 1000 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції  ОСОБА_1 наказом ДПП від 24.03.2016 року по особовому складу за № 56 о/с з 01.03.2016 року призначений на посаду інспектора Управління патрульної поліції в м. Черкаси як територіальному (відокремленому) структурному підрозділі ДПП.
Наказом ДПП від 10.08.2017 року № 1258 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції та наказом ДПП від 17.07.2017 року № 303 о/с реалізоване дане звільнення ОСОБА_1 .
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 року у справі 823/1430/17 – визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 10.08.2017 року № 1258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції.
Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 17.08.2017 року № 303 о/с «По особовому складу» про звільнення інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції.
Поновлено з 18.08.2017 року ОСОБА_1 на посаду інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в м. Черкаси Департаменту патрульної поліції.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18148,69 грн. (вісімнадцять тисяч сто сорок вісім гривень 69 коп.).
Наказом ДПП від 02.01.2018 року по особовому складу за № 1 о/с з 04.01.2018 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 – скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року повністю та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року у справі № 823/1430/17, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 року у справі № 823/1430/17 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишено без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року – залишено без змін.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції за власним бажанням з 04.01.2018 року.
В день звільнення позивача ОСОБА_1 йому не було повністю виплачено грошове забезпечення, а саме компенсація за невикористану в 2017 році відпустку.
На дату розгляду вказаної справи доказів про виплату позивачу ОСОБА_1 компенсації за невикористану в 2017 році відпустку відповідачем не надано.
Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб?єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
За загальним правилом підставою виникнення зобов?язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. 
Зобов?язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз?яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров?я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов?язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв?язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій після звільнення, а має самостійне юридичне значення.  
Тобто, за наявності  порушення прав працівника  у сфері трудових відносин, що полягало у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі, згідно частини 4    статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц, на якій і було акцентовано увагу районним судом.
Враховуючи, що противоправними діями відповідача Департаменту патрульної поліції було завдано позивачу ОСОБА_1 фізичних і моральних страждань, які полягають у тому, що позивач зазнав переживань, коли дізнався про те, що йому не виплачувались складові грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, втратив душевний спокій, був роздратований у зв?язку із порушенням його права на відпуску, а у разі її ненадання на грошову компенсацію зі сторони відповідача, що також вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, враховуючи незначний проміжок часу, а також за відсутності обґрунтувань глибини страждань та їх наслідків, суд пришов до правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1000 гривень моральної шкоди.
Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що вище зазначеним обставинами справи встановлено наявність неправомірних дій з боку відповідача, що, в свою чергу, дає підстави суду для часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 гривень.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який дійшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500000 грн., є завищеним, та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості.
При визначенні розміру стягнення та відшкодування моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. 
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Як вбачається із заявлених вимог ОСОБА_1 , обґрунтовуючи розмір завданої йому моральної шкоди, не довів належними доказами, в чому полягає співмірність заявленої до стягнення суми в розмірі 500000 гривень засадам розумності та справедливості, а виходив із мінімального розміру заробітної плати станом на 2021 рік та вказував кількість місяців з дати поновлення його на роботі.
Однак, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи позивача ОСОБА_1 про те, що моральна шкода у даному випадку повинна бути обрахована щомісячно, виходячи із мінімального розміру заробітної плати, як одиниці соціальної гарантії. Такі доводи не підкріплені відповідним законодавчим підґрунтям.
Також колегія суддів апеляційного суду враховує, що на разі відсутній законодавчо встановлений алгоритм визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тому її сума повинна бути визначена з урахуванням конкретних обставин справи, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи порушення прав позивача, докази надані позивачем в підтвердження позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000 грн.
Так, районний суд вірно послався у рішенні, що позивач ОСОБА_1 мав законні сподівання на отримання грошової виплати, у передбаченому законом розмірі, не отримання якої об`єктивно призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, а тому суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також принципу пропорційності дійшов до вмотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь з відповідача Департаменту патрульної поліції 1000 грн. моральної шкоди.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства, та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Наведені доводи в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки доводи скарги не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
В цілому доводи скаржника ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які судом обґрунтовано спростовано.
Отже, посилання скаржника  в апеляційній  скарзі, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнувши з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн., тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа: Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко