23.09.21
22-ц/812/1759/21
Справа №487/5396/21
Провадження № 22-ц/812/1759/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 вересня 2021 року                                            м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретерам судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участі заявника - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
заінтересованої особи - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Нікітіним Д.Г., повний текст складено того ж дня, за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа – ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи заяву вказувала, що з 31 березня 2011 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 . Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину-сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 липня 2021 року її чоловік зізнався, що тривалий час одночасно проживає з іншими жінками, у зв`язку з чим він її ненавидить.
ОСОБА_3 неодноразово в останні два роки пропонував сину «викинути мене з хати» та привести додому «іншу» «маму», чим постійно доводив дитину до сліз.
22 липня 2021 року ОСОБА_3 , перебуваючи на дні народження своєї коханки, зателефонував їй, та у грубій, нецензурній формі почав вимагати від неї звіту про те, де вона знаходиться, вимагав ввімкнути відеозв`язок. Коли вона відмовилася це зродити, ОСОБА_3 почав погрожувати їй вбивством, сказав, що приїде та відріже їй голову й сховає так, що ніхто не знайде. Під час розмови кривдник сказав, що відбере у неї усе майно, усі речі, адже воно придбано за його кошти і вона буде жити на вулиці, без належних їй засобів на існування. 
З 22 липня 2021 року вона припинила з відповідачем будь-яке спілкування, тому що ОСОБА_3 здійснює насильство у сім`ї. Вона постійно хвилюється за життя своєї неповнолітньої дитини, та за своє життя.
Зазначає, що майже увесь час сімейного життя кривдник ОСОБА_3 здійснював насильство у сім`ї, застосовує до заявниці фізичну силу - бив під час вагітності, бив по голові коли в неї була грудна дитина. ОСОБА_3 дозволяв собі, проти її згоди, закритися з сином в кімнаті і бити його ременем за будь-яку непокору, практикував надавати синові запотиличник, погрожував, що забере у дитини одяг, усі споживчі речі, адже усе він купував за свої кошти. Усе це до болю негативно відобразилося на стані здоров`я дитини, тому що все відбувалося на очах у дитини і навіть з самою дитиною.
У зв`язку із зазначеними обставинами, які унеможливили подальше сімейне життя, вона подала 23 липня 2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва позов про розірвання шлюбу (справа №487/5136/21).
Так, як вона та її малолітня дитина ОСОБА_6 є особами, що постраждали від домашнього насильства, вона та її дитина мають право згідно п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» просити видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав кривдника ОСОБА_3 , та покласти на нього обов`язки: 
- заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_1 та малолітнім ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права особистої приватної власності постраждалої особи ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- обмежити спілкування з постраждалою дитиною - малолітнім сином ОСОБА_5 ;
- заборонити наближатися на відстань ближче ніж 600 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_1 та малолітнього сина ОСОБА_5 ;
- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб ОСОБА_1 та малолітнього сина ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_1 та малолітнім сином ОСОБА_5 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що заявником не надано суду достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та її сина, настання наслідків його вчинення, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та за порушення судом норм процесуального права або неповного з`ясування норм матеріального права. Тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким її заяву задовольнити.
Так, посилаючись на обставини викладені у заяві ОСОБА_1 вказує, що поза увагою суду лишилися погрози фізичної розправи, образи, нецензурна лайка в адресу заявниці ОСОБА_1 , таке підтверджує доведення факту психологічного насильства щодо неї, який спричинив ОСОБА_3 .
Крім того, суд першої інстанції проігнорував факт здійснення відносно ОСОБА_1 економічного насильства завданий кривдником ОСОБА_3 , який розбив каменем лобове скло її автомобілю марки БМВ Х6, державний номер НОМЕР_1 , забрав номерні знаки від автомобіля, чим позбавив її можливості користуватися належним їй транспортним засобом, як належним майном.
ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав скоєння ним сімейного насильства відносно неї та дитини, але суд проігнорував таке визнання та не надав жодної оцінки таким фактам у оскаржуваному рішенні.
Більш того, у мотивувальній частині суд першої інстанції помилково зазначив, що жодним чином не доведено протиправні дії ОСОБА_3 відносно свого сина ОСОБА_7 , 2011 року народження, який є потерпілим від домашнього насильства, адже він був свідком описаних подій.
Також, є помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що із наданих доказів не вбачається притягнення ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вказаним фактом. Згідно правової позиції Верховного суду , викладеної у постанові від 26 вересня 2019 року у справі 452/317/19, притягнення насильника до адміністративної відповідальності не є обов`язковою умовою для видачі обмежувального припису.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Вдовиченко І. С. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, скільки воно відповідає вимогам закону у повному обсязі.
До відзиву надано копії листів від 30 серпня 2021 року на підтвердження дійсних намірів, які ОСОБА_3 направляв на адресу ОСОБА_1 , з проханням про долучення їх до матеріалів справи.
Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Бережнов Є.В. звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи копії адвокатського запиту від 30 серпня 2021 року на адресу Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді, копії відповіді від 06 вересня 2021 року цього центру, заяви ОСОБА_1 на ім`я директора цього центру, копію акту потреб сім`ї ОСОБА_1 та висновок оцінки потреб сім`ї від 06 серпня 2021 року, копії висновку психолога від 12 серпня 2021 року та документів на підтвердження кваліфікації Приватного навчального закладу «Освітньо-розвивальний центр» приватного підприємства «Південний лінгвістичний центр», копію висновку за результатами обстеження ОСОБА_7 від 23 серпня 2021 року та документи на підтвердження кваліфікації психолога ОСОБА_8 .
З врахуванням думки, учасників справи у задоволені клопотань про долучення до матеріалів справи доказів наданих заявником та заінтересованою особою відмовлено, оскільки вказані документи є новими доказами, а зазначені підстави їх несвоєчасного подання до суду першої інстанції не є поважними. 
Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 31 березня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.12.), від якого мають неповнолітню дитину-сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
22 липня 2021 року ОСОБА_3 , зателефонував ОСОБА_1 , та у грубій, нецензурній формі почав вимагати від неї звіту про те, де вона знаходиться, вимагав ввімкнути відеозв`язок. Коли вона відмовилася це зробити, ОСОБА_3 почав погрожувати їй вбивством, сказав, що приїде та відріже їй голову й сховає так, що ніхто не знайде. Під час розмови кривдник сказав, що відбере у неї усе майно, усі речі, адже воно придбано за його кошти і заявниця буде жити на вулиці, без належних їй засобів на існування.
З 22 липня 2021 року заявниця припинила з відповідачем усе спілкування, тому що ОСОБА_3 здійснює насильство у сім`ї. Вона постійно хвилюється за життя своєї неповнолітньої дитини та за своє життя.
22 липня 2021 року, заявниця звернулася до Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області із заявами про вчинення відносно неї ОСОБА_3 домашнього насильства, погроз останнього фізичною розправою з нею, вбивством, які зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі» Інформаційний портал Національної поліції Миколаївського районного управління поліції ГУНП у Миколаївській області, що підтверджується талонами-повідомленнями єдиного обліку №14169, 14187( а.с.20,21).
24 липня 2021 року ОСОБА_1 знову звернулася до Миколаївського районного управління НУНП у Миколаївській області із заявами про заподіяння ОСОБА_9 пошкоджень її транспортному засобу які зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі» Інформаційний портал Національної поліції Миколаївського районного управління поліції ГУНП у Миколаївській області, що підтверджується талонами-повідомленнями єдиного обліку №14285, 141331 ( а.с.22,31).
24 липня 2021 року, було винесено Терміновий заборонний припис серія АА №111893 стосовно кривдника, відповідно до якого встановлено зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , кривднику ОСОБА_3 строком на 10 діб з 21.00 год 24 липня 2021 року по 21.00 год 04 серпня 2021 року та застосовано заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника: зобов`язано останнього залишити місце проживання( перебування) постраждалої особи, заборонено на вхід та перебування в місці проживання( перебування) постраждалої особи, заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою( а.с.7).
Однак ні 24 липня, ні 25 липня 2021 року ОСОБА_3 не покинув місце проживання заявниці - АДРЕСА_1 , ключі від її квартири не повернув.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції посилався на те, що заявником не надано суду достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та її сина, настання наслідків його вчинення.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства .
Відповідно до положень пунктів 3, 4, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно із ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №756/2072/18.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною 1 стаття 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
На підтвердження заявлених вимог  ОСОБА_1 надала до суду DVD-R диск із записом телефонної розмови 22 липня 2021 року, які суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.
Характер повідомлень  є образливим, з нецензурною   лексикою, погрозами життю та здоров`ю заявника, які як видно із доводів заяви, реально сприймаються заявником.  
Деякі висловлювання кривдника містять прямі погрози, направлені на позбавлення здоров`я та життя заявника.
Наведені вище докази свідчать про серйозність сприйняття ОСОБА_1 фактів домашнього насильства; її переживання з приводу можливості їх повторень та бажання заявника попередити зазначені дії ОСОБА_3 й захистити від них себе, дитину та своїх рідних.
Встановивши, що зміст конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, які ОСОБА_3 застосовує у телефонній розмові з дружиною, дає підстави для висновку, що його дії слід кваліфікувати як домашнє насильство у формі психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявника побоювання за свою безпеку та безпеку своїх рідних і завдає шкоди психічному здоров`ю, за такого колегія суддів приходить до висновку про наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо заявника ОСОБА_1 , яка є постраждалою від домашнього насильства.
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів бере до уваги надані заявником докази, враховує, що заінтересованою особою не надано жодних доказів на спростування зазначених заявником обставин, визнання ОСОБА_3 вчинення відносно ОСОБА_1 протиправних дій, а також враховуючи принцип співмірності та можливі ризики, приходить до висновку, що вимоги заявника підлягають задоволенню в частині необхідності видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав останнього та покладення на нього обов`язків, встановлених ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» строком на 3 (три) місяців.
Отже, за результатами оцінки наданих сторонами доказів і пояснень учасників справи в судовому засіданні, колегія суддів дійшла до переконання, що через психологічний тиск, який проявляється у словесних образах, погрозах, приниженнях і залякуваннях, що чинить ОСОБА_3 щодо дружини ОСОБА_1 , як особи, що постраждала від домашнього насильства, потребують невідкладного захисту у порядку, передбаченому Законом № 2229-VIII.
Зважаючи на вищенаведене вимоги заявника щодо видачі обмежувального припису відносно  ОСОБА_3  підлягають частковому задоволенню, а саме: слід заборонити  ОСОБА_3  перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1  за адресою:  АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань ближче ніж 600 метрів до місця проживання (перебування), роботи ОСОБА_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу  ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися знею; вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
З огляду на те, що як вказала заявник квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю, оскільки належить їй до укладення шлюбу, проти чого у суді апеляційної інстанції  ОСОБА_3  не заперечував ( у матеріалах справи відсутня інформація щодо власника житла), за спірною адресою зареєстрована  ОСОБА_1 , в той же час як ОСОБА_3  зареєстрований за іншою адресою  АДРЕСА_3 . Така заборона не порушуватиме його права на володіння, розпорядження та користування житлом, і такий захід може бути визнаний пропорційним за встановлених обставин.
При цьому колегія суддів зазначає, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом
На думку колегії суддів видача обмежувального припису повинна забезпечити дієвий, ефективний та невідкладний захист заявника від домашнього насильства та буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства, а інтереси жертв домашнього насильства у даній конкретній ситуації переважають над інтересами кривдника, який впродовж дії припису буде позбавлений права на спілкування з заявником.
Що ж стосується вимог щодо видачі обмежувального припису та заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з малолітнім ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ; обмеження у спілкуванні з дитиною; заборони наближатися на відстань ближче ніж 600 метрів до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування сина ; особисто і через третіх осіб розшукування сина ОСОБА_5 , якщо він за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним; заборони вести листування, телефонні переговори з сином ОСОБА_5 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, то в їх задоволенні належить відмовити, оскільки заявником належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України вчинення ОСОБА_3 протиправних дій стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , присутність його під час вчинення кривдником насильства відносно ОСОБА_1 , не надано.
Вчинення насильницьких дій відносно сина ОСОБА_3 заперечує.
Відсутні підстави для видачі обмежувального припису в частині усунення перешкод у користуванні майном, що є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а саме квартирою АДРЕСА_4 , позаяк не надано доказів вчинення перешкод з боку ОСОБА_3 у користуванні нею заявником.
Доказів вчинення фізичного та економічного насильства в розумінні приписів Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником до суду не надано. Пошкодження транспортного засобу, який є спільною сумісною власністю подружжя не можна вважати економічним насильством відповідно приписів вищевказаного закону.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, те що судом першої інстанції належним чином не дослідженні обставини справи та зроблені передчасні висновки, які не відповідають нормам процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк три місяці такі обов`язки:
- заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань ближче ніж 600 метрів до місця проживання (перебування), роботи ОСОБА_1 ;
- заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
- заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
У задоволені інших вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
       Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року.