Ухвала
 
02 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 646/3934/17
провадження № 61-5822ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,                      Зайцева А. Ю., розглянувши матеріали за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
05 квітня 2021 року (згідно з відміткою на поштовому конверті)                         ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у вищевказаній цивільній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року вказану касаційну скаргу                      залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали. 
 
Даною ухвалою попереджено заявницю про наслідки її невиконання.
 
Так, ОСОБА_1 необхідно було надати:
 
-          заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести обґрунтовані підстави для його поновлення, та надати належні докази на їх підтвердження; 
 
-          документ, що підтверджує сплату судового збору; 
 
-          уточнену редакцію касаційної скарги, в якій чітко зазначити підставу (підстави) касаційного оскарження, на якій (яких) вона подається з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389  ЦПК України підстави (підстав).
 
Крім цього, у вказаній ухвалі суд звертав увагу заявниці на те, що її посилання про здійснення догляду за хворим батьком ОСОБА_3 не підтверджені жодними доказами. Також даною ухвалою було відхилено посилання заявниці на те, що строк на подання касаційної скарги не сплинув.  
 
У травні 2021 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали, надіслані на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 22 квітня 2021  року, а саме: заява про поновлення строку на касаційне оскарження, оригінал квитанції про сплату судового збору № 0.0.1879583959.1 від 21 жовтня 2020 року та докази хвороби ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року визнано наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними, продовжено строк на усунення недоліків касаційної скарги, запропоновано заявниці навести інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження з наданням відповідних доказів на їх підтвердження та надати уточнену редакцію касаційної скарги з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389  ЦПК України підстави (підстав) касаційного оскарження. 
 
Також заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
29 червня 2021 року від ОСОБА_1 надійшли матеріали на усунення недоліків, а саме касаційна скарга у новій редакції, заява про поновлення строку на касаційне оскарження разом з додатками.
 
Зі змісту нової редакції касаційної скарги вбачається, що заявниця, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 
 
У доданій до касаційної скарги заяві про поновлення строку на касаційне оскарження від 23 червня 2021 року ОСОБА_1 , як на підставу пропуску строку на касаційне оскарження, посилається на те, що вже зверталась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, однак ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року її касаційну скаргу залишено без руху з підстав сплати судового збору не в повному обсязі, а ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року скаргу визнано неподаною та повернуто. Заявниця зазначає, що одразу повторно подати касаційну скаргу не мала змоги, оскільки у грудні місяці захворів її батько ОСОБА_3 , і вона протягом кількох місяців здійснювала за ним догляд за місцем його проживання у м. Харкові. Також вказує, що ухвалу Верховного Суду від                    14 грудня 2020 року про повернення первісно поданої касаційної скарги вона отримала засобами поштового зв`язку у березні 2021 року, однак докази отримання (поштовий конверт) у неї не збереглись. 
 
Розглядаючи заяву заявниці про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, Верховний Суд виходить із такого.
 
Обставини, наведені у поданій  ОСОБА_1  23 червня 2021 року заяві про поновлення строку на касаційне оскарження, не є іншими підставами для поновлення указаного строку, натомість наведені доводи є аналогічними до посилань у раніше поданій заяві.
 
Крім цього, слід зазначити, що з наданої виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22 червня 2021 року вбачається, що 04 грудня 2020 року ОСОБА_3 захворів на двосторонню пневмонію, перебував на амбулаторному лікуванні, потребував кисневої терапії та стороннього догляду протягом чотирьох місяців. 
 
Разом із цим, з наданого доказу та інших матеріалів, долучених до касаційної скарги, не вбачається, що такий догляд здійснювався саме ОСОБА_1 та за місцем проживання батька. 
 
Посилання заявниці про отримання у березні 2021 року копії ухвали Верховного Суду від 14 грудня 2020 року не підтверджені жодними доказами.
 
Разом із цим, згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є у загальному доступі, ухвалу Верховного Суду від 14 грудня 2020 року про повернення касаційної скарги ОСОБА_1 оприлюднено на вказаному сайті 15 грудня 2020 року.
 
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Саме на ОСОБА_1 , як на особу, яка подала касаційну скаргу та зацікавлена в її розгляді, покладено обов`язок вжиття заходів для ефективного розгляду справи, зокрема і щодо отримання інформації стосовно стану розгляду касаційної скарги.
За наведених обставин, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
 
Відповідно до частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. 
 
При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.
 
Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.
 
У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
 
Оскільки заявниця не виконала у повному обсязі вимог ухвали Верховного Суду від 02 червня 2021 року, інших поважних підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з наданням підтверджуючих доказів не навела, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 393, 394 ЦПК України Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Червонозаводського районного суду                        м. Харкова від 26 лютого 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року відмовити.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                       Є. В. Коротенко
         В. С. Жданова
         А. Ю. Зайцев