ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1443/20  Номер провадження 22-ц/814/1113/21	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т. М.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М., 
судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,
секретар: Коротун І.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року у справі за позовом Територіальної громади м. Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення,- 
                        В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року Територіальна громада м.Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення.
       Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . 27 вересня 2017 року на підставі рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради №166 «Про надання службової квартири» ОСОБА_1 та його родині була виділена вказана квартира АДРЕСА_1 , як службова на час перебування відповідача у трудових відносинах з Карлівською міською радою та видано ордер на житлове приміщення №4454 від 27 вересня 2017 року. 
Відповідно до п.1.5 Договору найму житлового приміщення від 27 вересня 2017 року договір найму укладений на строк трудових відносин із Карлівською міською радою. Відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем з 12 жовтня 2016 року по 10 березня 2020 року на посаді першого заступника міського голови. 
Оскільки, згідно зазначеного п. 1.5 Договору найму, строк дії джогоіору закінчився відповідачне має права користуватися спірною квартирою. 
Не зважаючи на неожноразові звернення до відповідача з вимогою про добровільне виселення із займаного приміщення, останній вказні вимоги ігнорує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. 
Посилаючись на вазані обставини, просили виселити відповідача та його дружину із займаного службового житла та зняти їх із реєстрації у квартирі.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року  позов Територіальної громади м.Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення задоволено.
       Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям із реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
       Не погодившись з рішенням районного суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зокрема вказує на те, що місцевим судом не взято до уваги той факт, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Карлівської міської ради від 24.09.2019 року № 85 «Про виключення квартири з числа службових» спірну квартиру було виключено з числа службового житла Карілвської міської ради. 
Крім того, звертає увагу суду, що Карлівська міська рада набула права власності на спірну квартиру 23.07.2020 року, а ордер відповідачу виданий раніше - 27.09.2017 року. Реєстрація комунальної власності не є підставою для виселення з квартири.
Позивачем надано відзиви на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законними та обґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Зокрема вказує, що місцевий суд дійшов вірного висновку про втрату відповідачем права користування квартирою з моменту припинення ним трудових відносин з Карлівською міською радою. 
Також наголошує, що рішенням виконавчого комітету Карлівської міської ради №64 від 27.07.2020 року спірна квартира передана для проживання дитині, позбавленій батьківського піклування з можливістю подальшої приватизації даного приміщення. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, рішенням Дванадцятої сесії Карлівської міської ради сьомого скликання від 12 жовтня 2016 року було затверджено на посаду першого заступника міського голови Карлівської міської ради сьомого скликання ОСОБА_1 з 12 жовтня 2016 року (а.с.6).
       Відповідно до рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради від 27 вересня 2017 року №166 (а.с.9), та заяви ОСОБА_1 про надання службового житлового приміщення (а.с.8), виділено родині ОСОБА_1 , який працює першим заступником міського голови Карлівської міської ради, службову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв.м, склад сім`ї – дві особи. Вирішено видати ордер на службову квартиру. Зобов`язано КП «Новатор» та ОСОБА_1 укласти безстроковий договір найму житлового приміщення терміном на строк трудових відносин із Карлівською міською радою.
       Згідно копії корінця ордеру на житлове приміщення №4454 від 27 вересня 2017 року виданого ОСОБА_1 , сім`ї із 2 чоловік ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), на право отримання житлового приміщення загальною площею 46,9 кв.м, кількість кімнат 2 за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава видачі ордера – рішення виконавчого комітету від 27.09.2017 року №116 (а.с.10).
       Договором найму житлового приміщення від 27 вересня 2017 року, укладеним між КП «Карлівка Новатор» в особі начальника Фуртаса В.М. та ОСОБА_1 , визначено, що вказаний договір укладений на строк трудових відносин із Карлівською міською радою (п.1.5 договору) (а.с.11-14).
       Рішенням Сорок третьої позачергової сесії сьомого скликання Карлівської міської ради від 10 березня 2020 року визнано незадовільною роботу першого заступника Карлівського міського голови ОСОБА_1 та звільнено його із займаної посади, виведено його зі складу виконавчого комітету Карлівської міської ради (а.с.7).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 на даний час не має трудових відносин із Карлівською міською радою, але спірне службове жиле приміщення не звільнив, отже судом зроблено висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2  слід виселити із спірної службової квартири, оскільки обов`язок звільнити службове житлове приміщення є похідним від наявності трудових відносин із Карлівською міською радою.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). 
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Вирішуючи спір по суті, судом не звернуто увагу на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що виселення відповідача з дружиною з житла без надання іншого житлового приміщення переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Зокрема, висновок суду про наявність черги працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло ґрунтується на припущеннях, та жодними доказами не підтверджується.
Крім того, позивачем не доведено та не встановлено в ході розгляду справи, що у відповідача наявне інше житло, у якому вони з дружиною можуть проживати.
Отже, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного. 
За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 3153 грн. (а.с.84)
Оскільки апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, то стягненню з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір в розмірі 3153грн. 
Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С ТА Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 –задовільнити.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Територіальної громади м. Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області до ОСОБА_1  про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення.         Стягнути з Територіальної громади м. Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153 грн. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                                 В.М.Триголов
       Судді        :                                                          А.І. Дорош
                                                                               О.А. Лобов