ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/1005/20	Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/638/21 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Стецюк М.А. 
- учасників справи : відповідачки — ОСОБА_1 
та її представника адвоката Сампари Н.М., 
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката     Дубчака С.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/1005/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області; Служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, ухваленого суддею Сидорак Г.Б., повний текст рішення складено 05 квітня 2021 року, -

                                               ВСТАНОВИВ:           
       У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . В будинку зареєстрована та не проживає ОСОБА_1 . Відповідачка була зареєстрована та користувалася вищевказаним житлом як його дружина. Проте, з 13 вересня 2019 року остання перестала користуватися вказаним житлом, забрала усі свої речі та переїхала до будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 . Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03.04.2020 року у справі №604/867/19 шлюб між сторонами розірвано. Оскільки відповідачка більше року не користується житлом, її особистих речей у будинку немає, жодних витрат на утримання та відновлення житлового будинку не несе та факт реєстрації її у будинку впливає на призначення та розмір субсидії та на оплату комунальних послуг, просить визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
       Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області; Служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задоволено.
       Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 (адреса проживання: Гусятинський район, ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Сампара Н.М., подала апеляційну скаргу на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 1 квітня 2021 року, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення виходив із того, що згідно договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудам, ОСОБА_2 є власником спірного будинку та господарських будівель. Однак, суд не прийняв до уваги те, що право власності на житловий будинок з господарськими спорудами ОСОБА_2 набуто 10.09.2020 року, про що свідчить витяг із державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.09.2020 року, однак у позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що його права порушені з 13 квітня 2019 року. 
Вона правомірно проживала у спірному будинку та була зареєстрована у даному житлі із 18 травня 2013 року — часу одруження із позивачем. У будинку народилися їх діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти теж зареєстровані за вказаною адресою. Після розлучення із позивачем 03.04.2020 року у неї не було наміру змінювати місце проживання, і залишати спірне житло, оскільки альтернативного житла у неї та дітей не було. Окрім того, за час спільного проживання вона дбала про будинок, вкладала кошти в його ремонт та утримання. Дані обставини є предметом розгляду Підволочиським районним судом справи №604/419/20 про поділ майна подружжя. Частина спільно нажитого майна, що є предметом даного спору, і досі перебуває у спірному житлі — кухонний гарнітур, дитяче ліжко.
Враховуючи факт розлучення, життя під одним дахом стало нестерпним, колишній чоловік та його батьки здійснювали тиск на неї, докоряли її та дітям, відібрали дублікат ключів, а також колишній чоловік — позивач у справі чинив щодо неї домашнє насильство, а свекруха завдавала тілесних ушкоджень, що відіграло важливу роль у тому, що вона покинула дане житлове приміщення. Зазначені факти підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення від 11.11.2019 року та постановою Гусятинського районного суду у справі №596/235/20, витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №120192110150000257 та обвинувальним актом у кримінальному провадженні №120192110150000257 від 24.10 2019 року.
Житловий будинок в якому вона проживала та була зареєстрована тривалий час разом із дітьми покинула не з власної волі, а у зв`язку із протиправною поведінкою відносно неї колишнього чоловіка та його батьків.
Таким чином, суд першої інстанції не дослідив належним чином доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідачки у спірному житлі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а її вимоги не підлягають до задоволення, оскільки обставини, на які вказує відповідачка, як на підстави для задоволення апеляційної скарги, спростовуються доказами, дослідженими судом.
Суд першої інстанції правильно встановив дату, з якої відповідач була відсутня у спірному приміщенні — 19 вересня 2019 року та надав оцінку набуттю позивачем будинку 10.09.2020 за договору дарування № 1473. Надаючи оцінку переїзду відповідачки в смт. Гримайлів, суд прийшов до висновку, що її переїзд не був тимчасовим заходом, а твердження відповідача про наявність її особистих речей в будинку нічим не доведено. 
       Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачка ОСОБА_1 та її представниця адвокат Сампара Н.М. підтримала апеляційну скаргу в її межах та просили задовольнити вимоги апеляційної скарги. 
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Дубчак С.П. апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування . 
Представники Служб у справах дітей, будучи повідомленими про час і дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за їх відсутності.         
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. 
       Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Задовольняючи позов та визнаючи ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив із тих обставин, що ОСОБА_1 не проживає у спірному житлі з 14 вересня 2019 року без поважних причин, з власної волі покинула будинок в с. Новосілка Підволочиського району та бажає проживати разом з дітьми у АДРЕСА_2 , відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, що нею вчинялись дії щодо вселення в будинок позивача, твердження про наявність її особистих речей в будинку нічим не доведено; реєстрація ОСОБА_1 за адресою позивача чинить йому перешкоди у користуванні майном.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
       Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору дарування житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, посвідченого 10.09.2020 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. за реєстровим №1473, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарським будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 з 10.09.2020 року.
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       Довідкою №3-505 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.09.2020 року підтверджується, що в будинку, власником якого є ОСОБА_2 , в с.Новосілка, зареєстровані - ОСОБА_2 власник, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 бабуся, ОСОБА_7 колишня дружина, ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_8 - батько.
        Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. 
       Згідно із частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
       Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
       За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
       Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
       Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
       Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
       Відповідно до статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
       Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
       Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.
       Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
       Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц.        
       Звертаючись із даним позовом у жовтні 2020 року ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка більше року не користується спірним житлом, не несе жодних витрат на утримання та відновлення житлового будинку. 
       Відповідачка на доведення обставин, що її відсутність у спірному житлі обумовлена поважними причинами, посилалась на те, що вона правомірно проживала у спірному будинку та зареєстрована у даному житлі із 18 травня 2013 року — часу одруження із позивачем. У будинку народилися їх діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти теж зареєстровані за вказаною адресою. У неї не було наміру змінювати місце проживання, і залишати спірне житло, оскільки альтернативного житла у неї та дітей не було. Окрім того, за час спільного проживання вона дбала про будинок, вкладала кошти в його ремонт та утримання. Дані обставини є предметом розгляду Підволочиським районним судом справи №604/419/20 про поділ майна подружжя. Частина спільно нажитого майна, що є предметом даного спору, і досі перебуває у спірному житлі — кухонний гарнітур, дитяче ліжко та інше.
       Обставини перебування спірного майна з приводу якого ведеться спір у суді про поділ спільного майна подружжя, у житловому будинку АДРЕСА_1 були визнані в апеляційному суді представником позивача.
       Про поважність причин не проживання у спірному житловому будинку свідчать неприязні та ворожі відносини, які склалися у відповідачки із колишнім чоловіком ОСОБА_2 , так і з його родичами, які проживають у даному будинку — свекрухою ОСОБА_5 , свекром ОСОБА_8 та бабусею позивача - ОСОБА_6 , не заперечується представником позивача, внаслідок чого відповідачка змушена була покинути спірне житлове приміщення та не мала змоги повернутись у даний будинок через поведінку позивача та його родини. Зазначені факти підтверджуються: 
       - протоколом про адміністративне правопорушення від 11.11.2019 року з якого вбачається, що стосовно кривдника - позивача ОСОБА_2 у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно постраждалої особи — відповідачки ОСОБА_1 вжито заходи термінового заборонного припису. 
- постановою Гусятинського районного суду від 15 травня 2020 року у справі №596/235/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст 173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення за скоєння домашнього насильства відносно відповідачки ОСОБА_1 
- витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №120192110150000257 підтверджується, що 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про злочин, а саме, що ОСОБА_6 (бабуся позивача) по місцю проживання у с.Новосілка Підволочиського району Тернопільської області умисно завдала ударів руками по голові ОСОБА_1 , чим спричинила останній тілесні ушкодження.
       - відповідно до витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №12020210150000051 10 березня 2020 року надійшла ухвала слідчого судді щодо зобов`язання внесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій її свекра ОСОБА_8 , що мали місце 26.01.2020 року, що виразились у погрозі вбивством заявниці.
згідно із обвинувальним актом у кримінальному провадженні №120192110150000257 від 24.10 2019 року, 24 жовтня 2019 року ОСОБА_5 (мати позивача), перебуваючи в приміщенні однієї із кімнат житлового будинку АДРЕСА_1 за місцем свого проживання під час словесного конфлікту з ОСОБА_1 , що виник на грунті неприязних відносин, зловила ОСОБА_1 двома руками за плечі та умисно декілька разів шарпнула після чого умисно нанесла ОСОБА_1 два удари правою ногою в область живота. В результаті умисних дій ОСОБА_5 , потерпілій ОСОБА_1 були спричинені легкі тілесні ушкодження.
про факт неприязних відносин між ОСОБА_1 , її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та його родичами підтвердили в судовому засіданні і самі свекруха та свекор ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .
Житловий будинок, в якому проживала ОСОБА_1 та зареєстрована тривалий час разом із дітьми покинула у вересні 2019 року не з власної волі, а у зв`язку із протиправною поведінкою колишнього чоловіка та його родичів, і кожен раз коли вона поверталася у спірний будинок — 24 жовтня 2019 року; 11 листопада 2019 року; 26 січня 2020 року закінчувався скандалами, сварками та побоями, про що свідчать справа про домашнє насильство та кримінальні справи.
       Однак, суд першої інстанції не дав таким доводам належної правової оцінки та не дослідив належним чином доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідачки у спірному житлі. При цьому суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірного будинку, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами з приводу проживання у спірному житлі і свідчить про намір повернення для проживання в спірний будинок.
       Іншого житла на праві власності відповідачка не має, вимушено проживає із дітьми у будинку разом зі своєю матір`ю в АДРЕСА_2 .
       Твердження суду, що реєстрація відповідача ОСОБА_1 за адресою позивача чинить перешкоди позивачу у розпорядженні майном, суперечать обставинам справи та вимогам ст.405 ЦК України.
       Сам по собі встановлений судом факт непроживання відповідачки у спірному будинку більше року не має правового значення для вирішення спору по суті при встановлених обставинах поважності причин відсутності ОСОБА_1 у спірному житлі із-за конфліктів з позивачем та його родичами.
       Доводи позивача про те, що факт непроживання відповідачки у спірному будинку без поважних причин підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 14 вересня 2020 року № 3-5/2, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений акт не спростовує встановлених обставин, що ОСОБА_1 не проживає у будинку з поважних причин.
       Між тим, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_2 набуто 10 вересня 2020 року, а із позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування вказаним житловим будинком він звернувся у жовтні 2020 року, чим порушив норми ст.405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Попередня власниця житла ОСОБА_5 не ставила питання щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком з підстав ст.405 ЦК України і в матеріалах справи такі докази відсутні.
       У позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що його права порушені з 13 вересня 2019 року — часу відсутності відповідачки у спірному житлі. Однак, ці твердження не підтверджені належними доказами, а право власності на спірний будинок він набув на підставі договору дарування від 10 вересня 2020 року.
       За вимогами ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені судом із неправильним застосуванням норм матеріального права, оскаржене рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області; Служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.
       Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 1261 грн. слід покласти на ОСОБА_2 та стягнути з нього на користь відповідачки вказану суму.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд , -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2021 року року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області; Служба у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житлом - житловим будинком АДРЕСА_1 відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 1261 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи в апеляційному суді.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 26 липня 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

                                                                                Храпак Н.М.