П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5652/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції-Дмитришена Р.М.   
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
04 серпня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про скасування наказів в частині звільнення та поновлення на посаді, визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
03 червня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання протиправними дії, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду та позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання протиправними дії, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів повернуто позивачеві.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для пропуску строку, оскільки не врахував висновки фахівця щодо психоемоційного стану позивача після життєвих обставин після звільнення позивача з посади начальника сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області згідно наказу від 30.09.2011.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно витягу з наказу Управління МВС України у Вінницькій області від 30.09.2011 №1134 наказано за вчинення проступку, який дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ України, що виразилося у вимаганні та отриманні грошової винагороди за не притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності начальника сектору ДІМ Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області майора міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ звільнити.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2020 у справі № 212/1227/2012   ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю його винуватості у скоєнні злочину та скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26.01.2021 у справі № 212/1227/2012  вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2020, зокрема, щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Враховуючи вказані обставини, а також, на думку позивача, наявність підстав для скасування наказу про звільнення від 30.09.2011 №1134 та поновлення на роботі, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з долученого позивачем вироку від 10.03.2020 у справі № 212/1227/2012 вбачається, що позивачу скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що не обмежувало ОСОБА_1 звернутися з 10.03.2020 до суду у місячний строк. Належних та допустимих доказів перебування позивача під арештом суду не надано.
При цьому, враховуючи набрання законної сили 26.01.2021 вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2020 по справі № 212/1227/2012 позивач не вчинив жодних заходів для звернення до суду у місячний строк з 26.01.2021.
Щодо посилань позивача на неналежний психоемоційний стан, суд першої інстанції критично оцінив вказані доводи позивача, оскільки психоемоційний стан позивача не є поважною причиною для поновлення строків звернення до суду.
Також суд зазначив, що перебуваючи у неналежному психоемоційному стані, як на те вказує позивач, відсутні обставини, які б перешкоджали йому звернутися 26.04.2021 до відповідача із зверненням щодо підстав звільнення його зі служби в органах внутрішніх справ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Пунктом 17 частини 4 статті 4 КАС України встановлено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Приписами ч. 2 вказаної норми встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У свою чергу, положеннями ч. 3 наведеної норми, регламентовано для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, зокрема, у ч. 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Суд вказує, що поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з адміністративним позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Причини, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з адміністративним позовом в межах розумного строку, скаржником не зазначені.
Відповідно до частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також, Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі "Перес де Рада Каванілес проти Іспанії" зазначає, що право на доступ до суду, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні.
Позивачем до матеріалів справи долучено копію постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.09.2011 у справі №4-2124/2011, якою продовжено строк затримання ОСОБА_1 до 10 діб.
Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.12.2011 у справі №4-2124/11 обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді взяття під варту.
Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.02.2012 у справі №212/1227/2012 змінено обраний ОСОБА_1 запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2014у справі №212/1227/2012 визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки з конфіскацією майна.
Змінено запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання виром законної сили з підписки про невиїзд на тримання під вартою.
Зараховано ОСОБА_1 в строк відбування покарання час тримання його під вартою з 28.09.2011 по 07.10.2011, з 12.12.2011 по 07.02.2012.
Так, в апеляційній скарзі апелянт, зокрема, посилається на вказані обставини як на поважні причини пропуску строку, та вказує, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2020 у справі № 212/1227/2012, який залишено без змін  ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26.01.2021,   ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю його винуватості у скоєнні злочину та скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а тому наявні підстави для поновлення строку звернення до суду щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на попередній роботі.
Разом з тим, колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта як підставу для поновлення строку звернення до суду, з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що оскаржуваний наказ Управління МВС України у Вінницькій області від 30.09.2011 №1134, згідно якого позивача звільнено з органів внутрішніх справ, прийнятий 30.09.2011.
Тобто, враховуючи положення ч. 2 ст. 122 КАС України, граничним строком звернення до суду з позовом про скасування вказаного наказу є 30.10.2011.
При цьому, враховуючи, що ОСОБА_1 з 28.09.2011 по 07.10.2011 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вказані обставини свідчать про поважність пропуску позивачем строку звернення до суду саме по 07.10.2011.
Натомість, доказів які б унеможливлювали звернення позивача з відповідним позовом про скасування наказу від 30.09.2011 №1134 та поновлення на роботі після 07.10.2011 та протягом місяця з зазначеної дати, судом апеляційної інстанції не здобуто, а позивачем таких не надано. 

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до ч. 2ст. 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно пункту 9 частини 4статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що  суд першої інстанції правомірно застосував положення пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України та повернув позовну заяву позивачу, оскільки відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. 
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.