ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3316/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
         за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
     розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
      на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року (суддя Татаринов Д.В.) у справі №280/3316/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                            встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ – НОМЕР_2 ), щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 січня 2019 року по день фактичної виплати, а саме по 25 березня 2021 року, включно;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 21 січня 2019 року по 25 березня 2021 року, включно у розмірі 240 047,42 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що був звільнений з військової частини 21.01.2019, однак остаточний розрахунок при звільненні був проведений не у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Фактичний розрахунок та виплату заборгованості по даній грошовій компенсації відповідачем здійснено лише 25.03.2021 на виконання рішення суду. З цих підстав, посилаючись на положення ст..ст.116, 117 КЗпП України, просив позов задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 січня 2019 року по день фактичної виплати 25 березня 2021 року;
стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 21 січня 2019 року по 25 березня 2021 року у розмірі 27000,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Крім цього, розподіляючи судові витрати по справі, судом на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,0грн. за рахунок 
бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач вказує на те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України. При звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішенням суду військова частина виплачувала позивачу кошти за дні невикористаної відпустки, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України. З цього приводу відповідач також вказує на те, що компенсація за невикористану відпустку не є грошовим забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, за позицією відповідача, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із цим позовом, який встановлений ст..122 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що позивач проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 січня 2019 року №16 звільнений у запас (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року по справі №280/6615/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки включно у розмірі 26665,10 грн.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 січня 2019 року, що згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 14 липня 2020 року за №3101 складає 26665,10 грн. (двадцять шість тисяч шістсот шістдесят п`ять гривен 10 копійок).
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року по справі №280/6615/20 апеляційну скаргу повернуто апелянту.
Таким чином, 15 лютого 2021 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року по справі №280/6615/20 набрало законної сили.
На виконання вказаного рішення 25 березня 2021 року позивач отримав доплату у розмірі 26665,10 грн.
30 березня 2021 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 21 січня 2019 року по день фактичної виплати 25 березня 2021 року.
Листом від 08 квітня 2021 року №2209 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що на військовослужбовців не розповсюджуються норми Кодексу законів про працю України, а питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом.
Позивач, вважаючи наявним у нього права на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки  спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки, на яку мав право позивач, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
З цих підстав виходив і суд першої інстанції, який стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, аргументи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, у разі несвоєчасної виплати компенсації за невикористану відпустку, є безпідставними.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.              І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом першої інстанції враховано, що приймаючи до уваги період затримки розрахунку при звільненні з 21.01.2019 по 25.03.2021, що становить 794 дня, а також середньоденний розмір грошового забезпечення позивача – 310,54грн, загальний розмір середнього заробітку за увесь час затримки при розрахунку становить 246568,76грн.
В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано визначив середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 27000,0грн., що фактично становить суму невиплаченої при звільненні компенсацію за невикористану відпустку.
При цьому, судом першої інстанції правильно враховано наявність спору між працівником та роботодавцем, з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний, у тому числі, із вирішенням спірних відносин у судовому порядку. 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції як щодо наявності у відповідача обов`язку виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні так і в частині визначено розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, оскільки такий розмір відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачем строків звернення до суду і з цим позовом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією відповідача про те, що до спірних відносин підлягає застосуванню строк звернення до суду із позовом, який визначено ч.5 ст.122 КАС України.
В той же час, ч.3 ст.122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, строк звернення до суду, який передбачено ч.5 ст.122 КАС України, обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У спірному випадку встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем (на виконання рішення суду) відповідачем проведено 25.03.2021, із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки при розрахунку позивач звернувся до відповідача 30.03.2021, про відмову у виплаті середнього заробітку позивач дізнався із відповіді відповідача, яка викладена у листі від 08.04.2021.
Таким чином, про порушення своїх прав позивач дізнався із відповіді відповідача від 08.04.2021, а з позовом до суду звернувся 22.04.2021, тобто у межах строку, який визначено ч.5 ст.122 КАС України.
Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.
Так, встановлені обставини справи свідчать про те, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачем понесені витрати на правничу допомогу, що підтверджується:
- копією договору Про надання правової допомоги №253 від 31 серпня 2020 року;
- копією розрахунку витрат на правову допомогу;
- копією Акту від 20 квітня 2021 року про прийняття грошових коштів до договору №253 від 31 серпня 2020 року;
- копією квитанцій до прибуткового касового ордеру №1 від 25 березня 2021 року на суму 500 грн., №3 від 20 квітня 2021 року на суму 3000,00 грн.
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи, сталість судової практики Верховного Суду зі спірного питання, витрати на правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. є не співмірними зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку з чим підлягають зменшенню до 1000,00 грн.
Відповідачем в апеляційній скарзі не наведено аргументів, які б свідчили про необґрунтованість рішення суду, в частині розподілу судових витрат.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі №280/3316/21 – без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

            Вступну та резолютивну частину проголошено 16.09.2021
            Повне судове рішення складено 17.09.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк