ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7352/21 Справа № 215/5672/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 215/5672/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачка – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Дорош Сергій Петрович, на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року, яке ухвалене суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 травня 2021 року -,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , який уточнив у листопаді 2020 року, про визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 08.07.2005 року по 22.06.2010 року. Під час шлюбу, а саме 25.04.2006 року, з огляду на вагітність дружини, та з метою створення належних умов проживання родини та виховання майбутньої дитини, ним та відповідачкою було придбано у власність 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
З моменту придбання та по теперішній час відповідачка проживає у вказаній квартирі. Позивач вважає, що дане житло є спільним майном подружжя та належить їм з відповідачкою на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 право позивача на спільну сумісну власність не визнається, нею зміненні замки на вхідних дверях, що створює перешкоди у реалізації майнових прав позивача.
Зважаючи на істотне погіршення стосунків останнім часом, з метою захисту свого права власності на спільне майно, набуте у шлюбі, 31.08.2020 року ОСОБА_1 було направлено звернення на адресу відповідачки з пропозицією щодо укладення договору про порядок користування майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Письмової чи усної відповіді на теперішній час позивач не отримав, тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом його прав.
Позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Дорош С.П., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що спірна квартира придбана у період шлюбу сторін та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказує, що ОСОБА_1 пішов з дому, склавши свої речі у сумку, і більше жодного разу у спірне майно не повертався, підстав вважати про порушення його прав він не мав. Все спілкування з ОСОБА_2 відбувалось на нейтральній території під час зустрічей з дитиною або телефоном. Оскільки у спірній квартирі залишилась проживала їх спільна дитина, він не ділив житло одразу після розлучення. 
Єдиною обставиною, яка дала підстави ОСОБА_1 вважати, що його права щодо квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, порушено, є факт ігнорування ОСОБА_2 пропозиції щодо визначення порядку здійснення права спільної сумісної власності, яке отримане нею 01.09.2020 року.
Твердження відповідачки про те, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, не витримує жодної критики, оскільки до суду не було надано доказів, які підтверджували факт придбання спірного житла за кошти батьків відповідачки.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дербін Д.О., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Дороша С.П., які, кожен окремо, наполягали на доводах апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та її представника – адвоката Дербіна Д.О., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звернувся до суду з позовною заявою лише 13.10.2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, не надав суду доказів поважності причин його пропуску, також не вказував в судовому засіданні на поважні обставини пропуску такого строку, не надавав доказів на їх підтвердження.
Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав 
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2005 року по 22.06.2010 року (а.с. 11, 12).
Відповідно до Договору купівлі-продажу, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №1479 (а.с. 13, 138-142). 
Згідно поштового опису, ОСОБА_1 31.08.2018 року надсилав пропозицію щодо визначення порядку здійснення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 (а.с. 14, 15, 16).
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той з подружжя, хто порушує питання спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено ст. 71 СК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя, оскільки набуте подружжям за час шлюбу. Доводів на спростування вищевказаного висновку матеріали не містять.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строків позовної давності, оскільки відсутні підстави вважати, що право позивача було порушено раніше, аніж він вказує.
У ч.2 ст.72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені висновки Верховного Суду та прийшов до помилкового висновку про пропуск строку позовної давності позивачем.
Колегія суддів зауважує, оскільки неподання позову про поділ майна не може свідчити початок перебігу строку, а доказів порушення права на спірну квартиру будь якої із сторін подружжя, до вказаного позивачем часу, матеріали справи не містять.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу підлягають задоволенню, спірна квартира - поділу між сторонами, шляхом визнання права власності на Ѕ його частину за позивачем.
Таким чином, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову – на відповідача.
Відповідно до задоволених позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції, який повинен бути покладений на відповідачку складає –3212,88 грн. ( 840,80 грн. (а.с.1), + 444,35 грн. ( а.с.65) + 1927,74 грн. (а.с.160).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Дорош Сергій Петрович, – задовольнити.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2021 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу -задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3212 (три тисячі двісті дванадцять) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий:                                        

Судді: