Справа № 145/1944/19
Провадження № 22-ц/801/1904/2021
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року	Справа № 145/1944/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:
судді-доповідача Денишенко Т. О.,
суддів Голоти Л. О., Стадника І. М., 
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом 
Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону»
до ОСОБА_1 про стягнення прибуткового податку
та військового збору, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Він-ницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Ганкіної І. А., повний текст якого виготовлений 24 червня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
21 листопада 2019 року Приватне акціонерне товариство «Гніванський за-вод спецзалізобетону» ( далі - ПрАТ «Гніванський завод «СЗБ» ) звернулося у Вінницький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення прибуткового податку та військового збору. Позовні вимоги мотиво-вані наступними обставинами. Рішенням Тиврівського районного суду Він-ницької області від 24 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, дії ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» щодо її звільнення з посади на-чальника юридичної служби на підставі пункту першого статті 40 КЗпП Укра-їни визнані незаконними, ОСОБА_1 поновлено на даній посаді; визнаний незаконним та скасований наказ ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» від 15 січня 2018 року № 8-ОС; стягнуто з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44946,53 гривень та на користь держави - судовий збір в сумі 1409,60 гривень. 
03 січня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58001108 з примусо-вого виконання виконавчого листа № 145/259/18, виданого 28 грудня 2018 року Тиврівським районним судом Вінницької області, про стягнення з ПрАТ «Гні-ванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44950,80 гривень. 04 лютого 2019 року позивач у повному обсязі сплатив зазначену суму. Однак, із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає відрахуванню податок на доходи фізичних осіб ( ПДФО ) та військовий збір. Тобто на виконання рішення суду виконав-чою службою стягнута уся сума середнього заробітку за час вимушеного прогу-лу в розмірі 44950,80 гривень, а ПДФО в сумі 8091,14 гривні та військовий збір в сумі 674,26 гривень з указаної суми сплачені не було, чим порушено вимоги статті 167 та підпункту 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України. Оскільки у рішенні суду не було передбачено утримання ПДФО і військового збору із стягнутого на користь  ОСОБА_1  середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 31 липня 2019 року ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» надав  ОСОБА_1  лист за вих. № 528/03 про написання заяви на утримання із середнього заробітку за час вимушеного прогулу прибуткового податку та військового збору, однак, відповідачка, маючи таку можливість, не вчинила жодних дій для сплати встановлених податків та зборів. 
 
За таких обставин позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 8765,4 гривень для подальшої сплати 8091,14 гривні ПДФО та 674,26 грив-ні військового збору з отриманого нею середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44946,53 гривень.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року позов задоволений, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» 8765,40 гривень для подальшої сплати 8091,14 гривні ПДФО та 674,26 гривні військового збору з отриманого відповідачкою серед-нього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44946,53 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2007,00 гривень. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскар-жує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасувати, у задо-воленні позовних вимог відмовити. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим за невідповідності висновків суду об-ставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного обґрунтування судом власних висновків. Фактично в апеляційній скарзі скаржниця неодноразово вказує на недоведеність позовних вимог, від-сутність у неї відповідно до закону обов`язку вчиняти дії зі сплати податків та зборів та повернення коштів, посилається на невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, оскільки вважає, що питання з повернення коштів у даному випадку має вирішуватися чи то шляхом оскарження дій державного виконавця внаслідок виконання рішення суду, чи то у порядку господарського судочин-ства. Крім того, ОСОБА_1 вказує як на недоведеність виплати їй коштів, так і одночасно про виплату їх ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» самостійно, а не шляхом стягнення у примусовому порядку державною виконавчою службою. На підставі статті 127 КЗпП України, статті 1215 ЦК України скаржниця вважає неможливим стягнення з неї законно отриманих коштів, утримання з яких мож-ливе лише у визначених законом порядку та спосіб. ОСОБА_1 неоднора-зово наголошує на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок протиправного, на її думку, прийняття відповіді на відзив на позовну заяву, безпідставне обмеження її у праві надання власних заперечень на відповідь на відзив та висловлення своєї позиції у справі через ненаправлен-ня останніх позивачем на її адресу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2021 року на задово-лення клопотання особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 понов-лений строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року; частково задоволене її клопотання про звільнення від сплати судового збору - відстрочено їй сплату судового збо-ру за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції до вирішен-ня справи судом апеляційної інстанції; відкрито апеляційне провадження у да-ній цивільній справі.
Ухвалою апеляційного суду від 01 вересня 2021 року задоволене клопотан-ня т.з.п. генерального директора ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» Хардикайнена О. В., позивачу продовжено на п`ять днів строк подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з дати ознайомлення представника позивача з матеріа-лами справи. 
09 вересня 2021 року ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» поданий апеляційно-му суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції законне, обґрунтоване, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають об-ставинам справи. Натомість апеляційна скарга задоволенню не підлягає, її дово-ди позивач вважає необґрунтованими, надуманими, недоведеними, а посилання ОСОБА_1 на неотримання нею відповіді на відзив на позовну заяву не-правдивими. 
Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, ретельно їх дослідивши, проаналізувавши у сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню.
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, ним не враховані усі норми матеріального права, що регулюють виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - змі-ні за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року дії ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичної служби на підставі пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України визнані незаконними. ОСОБА_1 було поновлено на даній посаді, скасований кадровий наказ ПрАТ «Гніванський за-вод СЗБ» від 15 січня 2018 року № 8-ОС, стягнуто з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогу-лу в сумі 44946,53 гривень та судовий збір. 03 січня 2019 року було відкрите виконавче провадження № 58001108 з примусового виконання виконавчого листа № 145/259/18, виданого 28 грудня 2018 року Тиврівським районним су-дом, про стягнення з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44950,80 гри-вень. 04 лютого 2019 року ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» спла-тило 45137,38 гривень за вказаним виконавчим листом у виконавчому прова-дженні № 58001108.
Посилаючись на оподаткування ПДФО та військовим збором суми серед-нього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з тим, що рішенням суду не передбачалося утримання ПДФО і військового збору із стягнутого з това-риства на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» листом від 31 липня 2019 року за вих. № 528/03 з метою мирного вирішення питання звернулося до неї з пропозицією написати заяву про утри-мання з виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу прибут-кового податку та військового збору. Однак відповідачка вказану пропозицію не реалізувала.
Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «Гніванський завод СЗБ», суд першої інстанції, керуючись нормами статей 14, 41, 167, 168, 171, підпункту 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, постановою Пле-нуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначив, що визначені судом до стягнення суми розраховуються без віднімання податків і зборів, які повинен нарахувати роботодавець під час виконання судового рішення. Відпо-відно призначена судом сума виплати зменшується на розмір відрахованих по-датків, обов`язкових платежів, що не погіршує становище працівника. У свою чергу юридична особа (боржник) є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єди-ного внеску з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, нарахованої на підставі рішення суду. Відтак, для виконання вимог Податкового кодексу України щодо сплати ПДФО, військового збору з отрима-ного ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в касу ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» потрібно внести 8765,4 гривень (8091,14 грив-ню ПДФО та 674,26 гривні військового збору) для подальшого перерахування цих коштів відповідно до статті 167 та підпункту 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України або надати докази, що підтверджува-ли б самостійну сплату відповідачкою вказаного податку та збору з отриманих нею коштів.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції частково правильним.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний спла-чувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Оподатку-вання доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового Кодексу України, відповідно до пункту 162.1 статті 162 якого платником податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент.
Об`єктом оподаткування платника податку є загальний місячний ( річний ) оподатковуваний дохід, до якого згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 стат-ті 164 Податкового Кодексу України включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені ) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту ) ( підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Кодексу ). Крім того, визначені статтею 163 Податкового кодексу України доходи відпо-відно до підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX вказаного Кодексу є об`єктом оподаткування військовим збором. 
Нарахування, утримання та сплата ( перерахування ) податку на доходи фі-зичних осіб та військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встанов-леному статтею 168 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 цього Кодексу податковий агент, який нараховує (вип-лачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`яза-ний утримувати податок і військовий збір із суми такого доходу за його раху-нок, використовуючи визначену статтею 167 вказаного Кодексу ставку податку.
Разом з тим, при вирішенні питання про оподаткування роботодавцем ви-плачуваних працівникові за рішенням суду сум за вимушений прогул потрібно ураховувати постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату пра-ці», в абзаці п`ятому пункту шостого якої зазначено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає таку суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Зазначене роз`яснення враховане судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного в даний час рішення. 
Відповідно до пункту третього розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх ви-падках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки ( за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, роз-ширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітни-ками-почасовиками, високі досягнення в праці ( високу професійну майстер-ність ), умови та інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші ); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, елек-троенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислу-гу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони при-падають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які ви-плачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні серед-ньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, пре-мії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої за-робітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно від-працьованому в розрахунковому періоді часу.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, у якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Таким чином, суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього за-робітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного про-гулу при виплаті працівнику, унаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу змен-шується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим аген-том. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище поновленого на роботі праців-ника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також підлягали відрахуванню податки і збори. Та-кого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковим для врахування судом, який вирішує спір. 
Ураховуючи вищевикладене, юридична особа ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» при нарахуванні та виплаті платнику податку ОСОБА_1 на підставі рішення суду про стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу, висту-паючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана ( у випад-ках, передбачених Податковим кодексом України ) виконати усі встановлені цим Кодексом функції податкового агента, у тому числі щодо утримання по-датку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Як убачається з матеріалів справи, у рішенні Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року не зазначено, що сума середнього за-робітку за час вимушеного прогулу стягнута з роботодавця на користь праців-ника без урахування податків і зборів. Дане рішення суду виконувалося у при-мусовому порядку у виконавчому провадженні № 58001108. Згідно з випискою з особового рахунку позивача 04 лютого 2019 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до виконавчого листа № 145/289/18 у повному обсязі у розмірі 45121,94 гривні перерахована Тиврівському районно-му ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області, тобто без вирахування податків та збо-рів. Надалі ж ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» зверталося до ОСОБА_1 з листом від 31 липня 2019 року № 528/ 03 з метою самостійного звернення останньої для утримання податків та військового збору у загальному розмірі 8765,40 гривень, з яких 8091,14 гривня - прибутковий податок та 674,26 гривні - військовий збір. 
Як безумовно слідує з матеріалів справи та жодним чином не спростовано ніким з учасників справи вказана вище сума податків та збору до цього часу не сплачена в дохід держави ані самостійно ОСОБА_1 , ані повернута від-повідачкою підприємству з метою наступної їх сплати до державного бюджету.
Статтею 1212 ЦК України встановлені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Осо-ба, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпі-лого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов`я-зана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і то-ді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпі-лого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються та-кож до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) ви-требування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпід-ставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допо-моги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкоджен-ням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросо-вісності з боку набувача.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від од-нієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або су-перечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 585/3264/15-ц.
Беручи до уваги обов`язок позивача сплатити податки та інші обов`язкові платежі, відсутні підстави для отримання цих сум відповідачкою. Кошти, щодо яких виник спір у цій справі, це та частина присуджених відповідачці рішенням суду коштів, з яких позивач зобов`язаний сплатити податок та військовий збір з доходів працівника. Ці кошти не належать до суми заробітної плати, що під-лягала виплаті ОСОБА_1 . 
Відтак колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ПрАТ «Гнів-анський завод СЗБ» має беззаперечне право на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з відповідачки кошти податку та військового збору у загальному роз-мірі 8765,40 гривень, з яких: 8091,14 гривня - прибутковий податок та 674,26 гривні - військовий збір, які зайво, всупереч вимогам закону отримані ОСОБА_1 як частина нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А мав би відповідачці бути виплачений чистий дохід. Відповідно на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України 
З огляду на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» ко-легія суддів апеляційного суду зазначає, що підставою даного позову є фактич-ні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної право-вої норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом пи-тання про те, яким законом при вирішенні спору необхідно керуватися.
Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо не оскарження підприєм-ством дій державного виконавця не спростовують обов`язок підприємства, як податкового агента, здійснити сплату податків та обов`язкових платежів, без-підставно отриманих ОСОБА_1 у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, порядок оподаткування у даному випадку до-ходів фізичних осіб визначає Податковий кодекс України, а норми Закону України «Про виконавче провадження» не містять норм щодо перерахування державі прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з присудженої судом суми стягнення середнього заробітку.
Колегія суддів апеляційного суду також критично оцінює аргументи апеля-ційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права унаслідок прийняття відповіді позивача на відзив на позовну заяву від-повідачки, поданої, за твердженням ОСОБА_1 , з пропуском строку для її подання та без доказів надсилання її скаржниці. Так дійсно відповідь на відзив була подана з пропуском строку для її подання, однак, внаслідок задоволення відповідної заяви представника позивача ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02 червня 2021 року позивачу поновлений строк на по-дання відповіді на відзив та доданих до неї доказів. При цьому до даної відпові-ді на відзив доданий опис вкладення про її направлення ОСОБА_1 , за-свідчений відтиском штемпеля на поштовому відправленні та підписом праців-ника поштового відділення, що усуває будь-які сумніви у ненаправленні цієї відповіді скаржниці, як про те вказує остання. Крім того, належить звернути увагу на заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції, з прохальних частин яких слідує вимога не долучати відповідь на відзив до матеріалів справи, що вказує на безумовну обізнаність скаржниці у наданні позивачем такої відповіді до суду, починаючи ще з травня 2020 року. Натомість жодних доказів щодо не-можливості для відповідачки своєчасно подати, зважаючи на досить тривале перебування справи у провадженні суду першої інстанції, власні заперечення на відповідь на відзив не убачається. Наразі до повноважень суду апеляційної інстанції не входить вирішення питання щодо прийняття приєднаних до апе-ляційної скарги заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву та надання їм відповідної оцінки. 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є неспроможними, вони не ґрунтуються, а фактично суперечать об`єктивним фактичним обставинам у цій справі. Уся позиція особи, яка подала апеляційну скаргу, побудована виключно на намаганні, вимозі з переоцінки та перекручування висновків суду першої інстанції, на власному побутовому, суб`єктивному розумінні і трактуванні норм матеріального та процесуального права через нерозуміння пред`явлених позов-них вимог. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення мо-же випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Євро-пейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішен-нях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином за-значені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Кон-венції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в за-лежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).
Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргу-ментів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
За правилами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній час-тині або зміни судового рішення, зокрема є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може поля-гати у доповненні або зміні його мотивувальної та ( або ) резолютивної частини ( частина четверта статті 376 ЦПК України ).
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку про необхід-ність часткового задоволення апеляційної скарги позивача та зміни рішення су-ду першої інстанції лише у мотивувальній його частині, в іншій частині рішен-ня суду повинно бути залишеним без змін.
Відповідно до норм статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи каса-ційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На виконан-ня цього припису закону апеляційний звертає увагу, що свою ухвалою від 09 серпня 2021 року суд відстрочив скаржниці сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року до вирішення справи в апеляційному порядку. Зважа-ючи, що оскаржуване рішення суду першої підлягає зміні лише в частині моти-вації задоволення позову ПрАТ «Гніванський завод СЗБ», з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 2881,50 гривня судового збору, не спла-ченого нею при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 141, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави 2881,50 ( дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню 50 коп. ) судового збору, не сплаченого нею при поданні апеляційної скарги на рішення суду пер-шої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді                              Л. О. Голота

І. М. Стадник