УХВАЛА

19 серпня 2021 року 
м. Київ
справа № 215/3537/20
адміністративне провадження № К/9901/28903/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів -Єресько Л.О., Соколова В.М., 

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №215/3537/20 за позовом ОСОБА_1  до Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1" Криворізької міської Ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Криворізької міської ради, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Криворізької міської ради, яка виявилася у порушенні його права на попередження за можливістю страждань і болю, на медичні профілактичні заходи, у невизначеності способу захисту його інтересів, правової позиції статті 49 Конституції України, частини першої статті 3, пункту 7 статті 4, статей 6, 10, пунктів «а», «б» статті 10, статей 31, 32, 42, частини першої статті 43, статті 53, пункту «а» статті 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та постановити окрему ухвалу згідно 249 КАС України;

- визнати протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Криворізької міської ради, яка виявилася у порушенні права бути присутнім при розгляді заяви (запиту) від 25 травня 2020 року вх.121 не підкоренні частинам першій, третій статті 49 Конституції України, частині четвертій статті 4, пункту «д» частини першої статті 6, частині першій статті 38, частині третій статті 39, частині третій статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» відповідно до його звернення від 25 травня 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Криворізької міської ради, яка виявилася у не винесенні за результатами розгляду звернення від 25 травня 2020 року рішення, постанови, тобто правового акту.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року, яка залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року, адміністративний позов повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №215/3537/20.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої  статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої    статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною другою    статті 328 КАС України    передбачено, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4, 12 , 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

За такого правового врегулювання та обставин справи оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Оскаржуючи судове рішення про повернення позовної заяви, заявник касаційної скарги не зазначає, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає про невірне тлумачення та застосування судом першої інстанції норм Конституції України, КАС України, Закону України «Про судовий збір», практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору. Однак, скаржник не наводить доводів та аргументів щодо оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви у зв`язку із невиконанням вимог ухвали суду про залишення позову без руху, які б свідчили, що перегляд цієї ухвали про повернення заяви позивачеві може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Також скаржник не наводить прикладів різного або суперечливого застосування судами однієї й тої ж норми права у подібних правовідносинах.

Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний позивачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги не матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій категорії адміністративних справ.

На підставі викладеного, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Аналіз правових норм та обставин справи доводить про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтею 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №215/3537/20 за позовом ОСОБА_1  до Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1" Криворізької міської Ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

……………………………

……………………………

……………………………
Н.М.          Мартинюк
Л.О.    Єресько
В.М.    Соколов,
Судді Верховного Суду