ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/1809/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпро апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року (головуючий суддя – Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Військової частини НОМЕР_1 

про                                                             стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач), в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні в сумі 354195,52 грн.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на офіцерських посадах. Проте, Відповідач у період з 01.04.2015 року по 30.10.2018 року протиправно не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того, при звільненні 30.10.2018 року з ним не було проведено повного розрахунку. Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 року у справі 160/4887/29 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 30.10.2018 року, а також грошову компенсацію за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 рік, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання рішення 23.12.2019 року та 29.12.2019 року Відповідачем з ним було проведено розрахунок, тобто з порушенням строку, у зв`язку з чим він має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 354 195,52 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.30-33).
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 30.08.2018 року по 23.12.2020 року включно в розмірі 18 388,76 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що сума середньомісячного заробітку Позивача за прострочений період складає 354 195,52 грн. Також суд зазначив, що в даному випадку саме дії Позивача призвели до значного зростання розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до розміру компенсації, яку виплатила Позивачу Військова частина НОМЕР_1 та стягнути грошові кошти в сумі 18388,76 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняте нове рішення, яким задовольнити позов.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що Позивач понад півтора роки не звертався до суду щодо стягнення з Відповідача компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 року, у зв`язку з тим, що не має спеціальних знань в галузі права та йому не було відомо про порушення його прав.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що у позові питання про поновлення строку на звернення до суду Позивачем не порушується, зміст позовної заяви, додані до неї документи не дають підстав для висновку про те, що строк звернення до суду з позовом пропущений з поважних причин.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України.
Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 30.10.2018 року №229 капітана ОСОБА_1 з 30.10.2018 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Індустріального РВК м. Дніпро.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 30.10.2018 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 30.10.2018 року;
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 рік, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 рік, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення є таким, що набрало законної сили 05.10.2020 року.
З матеріалів справи вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 03.09.2020 року на пластикову картку ОСОБА_1 23.12.2020 року здійснено перерахування грошової компенсації відпустки при звільненні в сумі 18388,76 грн., що підтверджується випискою банку АТ «Державний ощадний банк України».
Також, Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 03.09.2020 року на пластикову картку ОСОБА_1 29.12.2020 року здійснено перерахування грошової індексації при звільненні в сумі 6 900,01 грн., що підтверджується випискою банку АТ «Державний ощадний банк України».
Вважаючи, що з боку Відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом.
Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України №2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 10.12.08р. № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.
Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2015 року по 30.10.2018 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 рік, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що нараховані суми грошового зобов`язання 18 388,76 грн. та 6 900,01 грн. були перераховані на пластикову картку ОСОБА_1 23.12.2020 року та 29.12.2020 року відповідно, що підтверджується виписками банку АТ «Державний ощадний банк України», копії яких наявні в матеріалах справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.
Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.
З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19.
Таким чином, не проведення з вини Військової частини НОМЕР_1 виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується виключення Позивача зі списків особового складу військової частини 30.10.2018 року та проведення остаточного розрахунку з ним відбулося лише 23.12.2020 року, Відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2018 року №3071 грошове забезпечення Позивача за серпень 2018 року та вересень 2018 року складало по 13779,35 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення Позивача розраховується наступним чином: (13 779,35 грн. + 13 779,35 грн.) / 61 (кількість днів в серпні та вересні 2018 року) = 451,78 грн.
Таким чином, сума середньомісячного заробітку Позивача за прострочений період складає 354195,52 грн., виходячи із наступного розрахунку (451,78 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 784 (кількість днів затримки з 30.08.2018 року по 23.12.2020 року)).
Разом з тим, в порівнянні із виплаченою Позивачу сумою компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій при звільненні в розмірі 18 388,76 грн., суму компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 354 195,52 грн., не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. № 761/9584/15-ц зроблено висновок щодо зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При цьому, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Слід також мати на увазі, що працівник є більш вразливою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Крім того, в пункті 78 постанови зазначено, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
В пункті 79 постанови зазначено, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
Як вбачається з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.09.2020 року, Позивач стверджував, що на час прийняття наказу від 30.08.2018 року з ним неправомірно було не здійснено повний розрахунок.
При цьому, Позивач в позовній заяві не обґрунтував, чому понад півтора роки він не звертався до суду щодо стягнення з Відповідача компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, у зв`язку зі звільненням у запас.
Таким чином, в даному випадку саме дії Позивача призвели до значного зростання розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до розміру компенсації, яку виплатила Позивачу Військова частина НОМЕР_1 .
Посилання апеляційної скарги на те, що Позивач не звертався до суду щодо стягнення з Відповідача компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 року, у зв`язку з тим, що не має спеціальних знань в галузі права та йому не було відомо про порушення його прав, є безпідставними, оскільки положення відповідних нормативно-правових актів, регулюючих спірні правовідносини, були доведені до відома в тому числі Позивача у встановленому порядку та в силу фактично діючої презумпції знання законодавства Позивач позбавлений можливості обґрунтовано посилатись на необізнаність у порушенні власних прав як підставу для виправдання пасивної поведінки в аспекті захисту таких прав (nemo ignorantia juris recusare potest).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову у даній справі прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 12 квітня 2021 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі №160/1809/21 -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова