ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" липня 2021 р.           Справа№ 911/1304/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства "ДК Бізнес-партнер"
на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.05.2021 про відмову у видачі судового наказу
у справі №911/1304/21 (суддя Янюк О.С.) 
за заявою Приватного підприємства "ДК Бізнес-партнер"
до боржника Приватного підприємства "Авентин"
про видачу судового наказу
                              ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.05.2021 у справі №911/1304/21 відмовлено   Приватному підприємству «ДК Бізнес-партнер» у видачі судового наказу в частині вимог   щодо стягнення з Приватного підприємства «Авентин» пені у розмірі 3   818,50грн та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33   426,96грн.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, заявник 13.05.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 33    426, 96 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, оскільки нормами процесуального Закону не передбачено стягнення з боржника у наказному провадженні сум, які відмінні від неоспорюваної заборгованості та витрат зі сплати судового збору за подання заяви про видачу судового наказу, зокрема витрат на правову допомогу.
Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції є безпідставним про неможливість боржника спростувати співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, заявлені до стягнення заявником, а відтак і порушення принципу змагальності сторін, встановленого приписом ч. 1 ст. 13 ГПК України. Заявник надав суду першої інстанції належні докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 33   246, 96 грн. у даній справі, які підлягають стягненню з боржника разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 апеляційну скаргу заявника передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "ДК Бізнес-партнер" на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.05.2021 у справі № 911/1304/21, вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 ч. 1 ст. 256 ГПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Враховуючи те, що предметом апеляційного перегляду наразі є ухвала про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст. 255 ГПК України), яка входить до визначеного у ч. 2 ст. 271 ГПК України переліку та з огляду на відсутність обставин справи, що зумовлюють необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.
Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, 30.04.2021 до Господарського суду Київської області звернулось Приватне підприємство «ДК Бізнес-партнер» із заявою б/н від 30.04.2021 (вх. №1294/21 від 30.04.2021) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Приватного підприємства «Авентин» заборгованості за порушення умов договору поставки №210713 від 17.07.2013 у розмірі 197   392,54грн, інфляційних втрат у розмірі 2   174,49грн, 3% річних у розмірі 854,26грн, пені у розмірі 3   818,50грн. Крім того, заявник просить суд покласти на судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33   426,96грн.
Вказана заява обґрунтована неналежним виконанням боржником умов договору поставки №210713 від 17.07.2013.
Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями   розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1,2   ст. 147 ГПК України   судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених   ст.148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Згідно із ч. 1   ст. 148 ГПК України   судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У свою чергу, п. 3 ч. 1   ст. 152 ГПК України   встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам   ст. 148 цього Кодексу.
Як вбачається із змісту поданої заяви, ПП «ДК Бізнес-партнер»   просить суд видати судовий наказ, зокрема, на стягнення пені у розмірі 3   818,50грн.
Частиною 1   ст. 230 Господарського кодексу України   встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Тобто, згідно норм   ст. 230 ГК України   вимога про стягнення пені є вимогою про стягнення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, а сама пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання та відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Ураховуючи зазначене та те, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення   грошової заборгованості за договором, суд вважав за необхідне відмовити у видачі наказу в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Крім того, як зазначалось вище, заявник просив покласти на боржника судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33   426,96грн. З цього приводу судом зазначено наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3   ст. 123 ГПК України, зокрема,   судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.ч. 1, 2   ст. 126 ГПК України   витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частиною 4   ст. 129 ГПК України   встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Проаналізувавши зазначені положення у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами лише за результатами розгляду справи у порядку позовного провадження, що у свою чергу забезпечує дотримання принципів змагальності сторін та пропорційності у господарському судочинстві.
Натомість ч. 2   ст. 12 ГПК України   встановлено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
При цьому, п. 7 ч. 1   ст. 155 ГПК України   передбачено, що суд під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
Таким чином, за результатами розгляду справи за відповідною заявою, судом лише видається судовий наказ, який є особливою формою судового рішення, а заявлені стягувачем вимоги не розглядаються по суті.
За таких обставин, ураховуючи порядок здійснення судочинства у наказному провадженні та те, що процесуальний закон не передбачає розподілу будь-яких судових витрат, окрім судового збору під час розгляду справи у порядку наказного провадження, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ПП «ДК Бізнес-партнер» в частині видачі судового наказу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 33   426,96грн.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для видачі судового наказу у даній справі з огляду на настпуне.
Згідно з ч. 3 ст. 152 ГПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 2 ст. 12 ГПК України).
Порядок розгляду заяв в наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ГПК України.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Відповідно до ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
У статті 150 ГПК України встановлено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу:
- заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником (ч. 1);
- у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2);
- до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Водночас частиною 1 ст. 152 ГПК України встановлено випадки, за яких суддя відмовляє у видачі судового наказу, а саме:
1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; 
2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;
3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу;
4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу;
5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;
6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;
7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 цієї частини;
8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;
9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).
Відмовляючи у видачі судового наказу, місцевий господарський суд зазначив, що заявлені заявником вимоги не можуть бути розглянуті у наказному провадженні.
Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором).
Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. У вказаній статті визначено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 3 ст. 150 ГПК України встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додається, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.
Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Колегією суддів також враховано, що ухвалою Господарського суду Київської області від 31.05.2021 заяву Приватного підприємства "Авентин" б/н від 25.05.2021 (вх.№13181/21 від 27.05.2021) про скасування судового наказу від 06.05.2021 у справі № 911/1304/21 задоволено, Судовий наказ Господарського суду Київської області від 06.05.2021 за наказним провадженням у справі № 911/1304/21 скасовано.
Оскільки Господарським судом Київської області скасований судовий наказ щодо стягнення з боржника грошових коштів, підстави для стягнення з боржника судових витрат без наявного рішення суду про стягнення грошових коштів, є передчасним.
Оцінюючи в сукупності усі матеріали справи, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного підприємства "ДК Бізнес-партнер" на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.05.2021 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/1304/21 та скасування або зміни оскаржуваної ухвали.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
                              ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ДК Бізнес-партнер" на ухвалу Господарського суду Київської області від 06.05.2021 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/1304/21залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 06.05.2021 про відмову у видачі судового наказу у справі №911/1304/21залишити без змін.
3.Матеріали справи №911/1304/21 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко