Справа № 442/6550/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1427/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
       суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Нагірної О.Б. від 30 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и л а :
       рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2021 року в позові відмовлено.
       Дане рішення оскаржило АТ КБ «ПриватБанк».
       В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.
Вважають, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що встановивши, що банк надав відповідачу саме кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти в задоволенні позову повністю. Звертають увагу, що суд першої інстанції не навів жодних правових підстав для існування у ОСОБА_2 права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно). Вказують, що суд першої інстанції не врахував, що схвалення та виконання договору відповідачем щодо користування коштами банку та сплати відсотків у встановленому банком розмірі, підтверджується випискою по рахунку долученої з позовною заявою в суд першої інстанції, де зазначені відповідні операції, а також операції щодо часткового повернення коштів та сплати відсотків, тобто виконання договору відповідачем. Стверджують, що користуючись сім років кредитними коштами та послугами банку, ОСОБА_2 добре розуміла умови договору, а тому твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають поведінці відповідача стосовно користування коштами та послугами банку та дійсним обставинам справи. Також вважають посилання на пропуск строку позовної давності, є помилковим та недопустимим, оскільки, за змістом укладеного між сторонами договору від 13.04.2010 року, умови якого зафіксовані у анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, які підписані відповідачем, не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заяви про зменшення розміру позовних вимог, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також письмових пояснень у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, ч. 2 ст. 247, п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ч.1 ст. 261, ч.ч.1,3 ст. 509, ч.1 ст. 1048, ч.1 ст. 1050, ч.1 ст. 1054, ст.ст. 256, 258, 267, 625, 633, 634, 1049, 1056-1 ЦК України, ч.2 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, постанови Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, від 30 січня 2019 року у справі №357/9328/15-ц, Постанови ВСУ від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, від 28.09.2016 року у справі №6-832цс15, №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року, та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини щодо неналежного виконання умов укладеного кредитного договору. Суд встановив, що звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами, й умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 13.04.2010 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредитку картку, в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8000,00 грн., що підтверджується про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами; також надано витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Згідно анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, кредитний ліміт не містить, тобто, вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, крім прізвища, адреси та підпису відповідача. Містячться лише дані про отримання зарплатної картки з кредитним лімітом в сумі «0». Суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. Згідно з розрахунку заборгованості, наданим позивачем, у відповідача станом на 20.07.2020 заборгованість становить – 48361,02 грн. і яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту – 40936,69 грн. та нарахованої пені – 7424,33 грн. При цьому, у самій анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів та штрафних санкцій немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www://privatbank.ua не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Суд зазначив, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048ЦК України позивач не пред`явив. Також суд вказав, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому суд вважав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ПАТКБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд встановив, що у наданих суду додатках до позовної заяви, а саме у розрахунках заборгованості за договором №б/н від 31.05.2015 та 23.12.2020 зазначено, що за період з: - 04.04.2012 по 31.05.2015 заборгованість за кредитом становить (тілом кредиту) – 7991,45 грн., заборгованість за відсотками - 228,94 грн., заборгованість за відсотками на поточну заборгованість - 228,94 грн., а всього заборгованість складає - 8220,39 грн., - 01.06.2015 по 31.05.2020 заборгованість за тілом кредиту становить - 42836,69 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту становить - 41665,63 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1171,06 грн., заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання - 7424,33 грн., погашено заборгованості за поточним тілом кредиту - 9440,54 грн., погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту - 58502,83 грн., погашено заборгованості по пені - 8335,86 грн., а всього загальна заборгованість за кредитом становить - 50261,02 грн., - 01.06.2020 по 23.12.2020 заборгованість за тілом кредиту становить - 40936,69 грн., простроченим тілом кредиту - 40936,69 грн., погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту - 1900 грн., погашено заборгованості по пені - 7424,33 грн., а всього заборгованість складає - 40936,69 грн. Також суд встановив, що згідно наданих розрахунків, станом на 23.12.2020 року сума позики, яку отримала відповідач ОСОБА_2 (витрати кредитних коштів) становить 15 065,94грн, що і є тілом кредиту. Отже, як вбачається з розрахунків заборгованості, станом на 23.12.2020 позивачем погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту, на яке в подальшому знову нараховувались відсотки. Такий факт підтвердив в судовому засіданні представник позивача. При цьому відповідачу розміру кредитного ліміту позивач взагалі не встановлював (розмір кредитного ліміту 0 грн.). Такий порядок погашення заборгованості за відсотками, з якого виходив позивач, за користування кредитними коштами між сторонами, в письмовій формі не погоджувався, а односторонні дії позивача щодо погашення (списання відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту) не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів. Разом з тим, банком зазначено, що заборгованості за відсотками у відповідача немає і позовної вимоги про таке позивач не заявляє. Враховуючи наведене та те, що відповідачем фактично сплачено банку загальну суму 66 838,69грн., які банком направлено на погашення поточного тіла кредиту, простроченого тіла кредиту та пені, а отже, відповідачем виконано взяті на себе зобов`язання по погашенню тіла кредиту, оскільки витрати за кредитною картою становлять 15 065,94грн, а погашено 66 838, 69грн. Відтак суд зазначив, що йому незрозумілим є розрахунок заборгованості, за яким заборгованість за тілом кредиту становить 48 836,69 грн. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги банку задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначив, що із такою заявою до суду звернувся представник відповідача - ОСОБА_3 та звернув увагу, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
20.10.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив: стягнути з відповідача заборгованість за Договором №б/н від 13.04.2010 р. в розмірі 40936,69 грн. (40936,69 грн. – заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 40936,69 грн. – заборгованість за прострочення тілом кредиту), а також понесені позивачем судові витрати. 
       Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.04.2010 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, оформлений заявою позичальника, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. ОСОБА_2 , отримавши кредитні кошти систематично порушувала договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка станом на 20.07.2020 становить – 48361,02 грн. і яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту – 40936,69 грн. та нарахованої пені – 7424,33 грн. Заборгованість в добровільному порядку не погашається, що і стало підставою звернення до суду.
       Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору № б/н від 13 квітня 2010 року у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
       Згідно з наданим банком уточненим розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 23.12.2020 року становить 40936,69 грн. в т.ч. 40936,69 грн. – заборгованість за прострочення тілом кредиту.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       У підписаній відповідачем Анкеті-заяві позичальника від 13.04.2010 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13.04.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.
       Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку – 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (13.04.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20.10.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
       Враховуючи вказане, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
       Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
       Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
       Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
       Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
       Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
       У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
       У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
       Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
       Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
       Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
       Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 13.04.2010 року у вигляді заяви-анкети не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
       Однак, у випадку якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що може свідчити про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, якщо таке мало місце.
       Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.
       Однак, згідно наданих уточнених розрахунків, станом на 23.12.2020 року сума позики, яку отримала відповідач ОСОБА_5 (витрати кредитних коштів) становить 15065,94 грн., що і є «тілом» кредиту, тобто сумою основного зобов`язання, отриманими позивачем коштами у Банку.
Також, із наданих позивачем розрахунку заборгованості, виписок про рух коштів по рахунку та ін. доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 23.12.2020 позивачем погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту, на яке в подальшому знову нараховувались відсотки. При цьому відповідачу розміру кредитного ліміту позивач взагалі не встановлював (розмір кредитного ліміту 0 грн.). Фактично відповідачем сплачено Банку 66838,69 грн.
Враховуючи наведене та те, що відповідачем фактично сплачено банку загальну суму 66838,69 грн., які банком направлено на погашення окрім поточного тіла кредиту, що слід вважати відповідає вимогам закону, також, були погашені нараховані без відповідних підстав прострочене тіло кредиту, пеня та ін., а отже, відповідачем виконано взяті на себе зобов`язання з повернення основної суми кредиту в повному обсязі, оскільки витрати за кредитною картою становлять 15065,94грн, а погашено 66838,69 грн. Тобто слід вважати, що нею погашена значно більша сума коштів ніж отримана, відтак заборгованості за отриманими коштами немає. 
       Враховуючи те, що відповідачем було погашено заборгованість за кредитом, судом вірно відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі.
       Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а також практиці Верховного Суду, яка аналогічна до правовідносин, що виникли у даній справі.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
       апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
         Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2021 року – залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 26 серпня 2021 року.

       Головуючий:                                                                                         Я.А. Левик 
                Судді:                                                                                               О.Я. Мельничук 
                                                                                                                                                Р.П. Цяцяк