П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13114/20	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
судді –	Ступакової І.Г.,	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Сластнікової Ганни Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2020 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі – відповідач, ГУ ПФУ), в якому просив:
- визнати дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо призначення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням заробітної плати з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року в нульовому значенні - протиправними;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити, нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з зарахуванням до страхового стажу без урахування заробітної плати періоду з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року з 29.10.2012 року з урахуванням проведених виплат з моменту призначення пенсії.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача при зарахуванні до страхового стажу позивача при обчисленні розміру пенсії заробітку в нульовому значенні (0,00 грн.) за періоди роботи позивача в умовах Крайньої Півночі у період з 01.07.2000 року по 31.05.2009 року є протиправними, оскільки такі дії не передбачені жодним нормативним актом. В свою чергу, на думку позивача, період роботи в умовах Крайньої Півночі не є страховим стажем, протягом якого позивач підлягав загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щомісяця мали бути сплачені страхові внески в сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, проте цей період зараховується до такого страхового стажу на підставі Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію з 29.10.2012 року. 
У вересні 2019 року позивач звернувся з позовом до суду щодо неврахування періодів роботи позивача з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року до загального страхового стажу. Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/5309/19 від 25 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково та зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області, в тому числі провести перерахунок пенсії позивача з 01.01.2018 року із врахуванням до загального стажу, при обчисленні розміру пенсії, періодів роботи з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року, а також періодів роботи в умовах Крайньої Півночі з 13.06.1977 року по 03.10.1979 року, з 09.07.1981 року по 28.08.1989 року, з 22.06.1998 року по 2000 рік в кратному розмірі. 
Після зробленого перерахунку пенсії за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року позивач дійшов висновку, що не погоджується з діями відповідача щодо зробленого перерахунку пенсії з підстав, які не були предметом спору під час розгляду справи №420/5309/19. 
Позивач зазначає, що дії відповідача при зарахуванні до страхового стажу позивача при обчислені розміру пенсії заробітку в нульовому значенні (0,00 грн.) за періоди роботи позивача в умовах Крайньої Півночі у період з 01.07.2000 року по 31.05.2009 року є протиправними, оскільки такі дії не передбачені жодним нормативним актом. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи приписи чинного законодавства, виключень або особливих умов при обчисленні пенсії для періодів, які були включені до страхового стажу, але в який відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків, чинне законодавство не містить, а отже, в разі включення періоду до страхового стажу заробітна плата, отримана особою в цей період, має враховуватися при обчисленні пенсії, навіть за умови нульового показника.
Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.
Як вбачається зі змісту позовної заяви предметом спору в даній справі є правомірність дій відповідача щодо застосування приписів ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон №1058) при призначенні та перерахунку пенсії позивачу, що полягає у зарахуванні до страхового стажу позивача при обчисленні розміру пенсії заробітку в нульовому значенні за періоди роботи позивача в умовах Крайньої Півночі з 01.07.2000 року по 31.05.2009 року.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. 
Відповідно до положень статті 24 вказаного Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч.1 ст.40 вказаного Закону для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року.
Згідно з положеннями ст.20 Закону №1058 страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Частиною 12 статті 20 Закону №1058 передбачено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 записи №42-43: з 22.06.1998 року по 28.05.2009 року позивач працював в ТОВ «Сибинвестстрой» (а.с.15).
Міжнародним документом у галузі пенсійного забезпечення громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав є Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, яка підписана Україною та Російською Федерацією, набула чинності 13.03.1992 року.
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Відповідно до статті 5 Угоди ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Відповідно до статті 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Зарахування до страхового стажу з 01.01.2004 року періодів роботи на території держав – учасниць Співдружності Незалежних держав, у тому числі періодів роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, та врахування заробітної плати за періоди роботи на території держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав, здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав, на території яких провадилась трудова діяльність.
Обчислення пенсії проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Статтею 3 Угоди від 13.03.1993 року також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Відповідно до положень частини 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30.06.2000 року незалежно від перерв.
Пунктом 5 ч.1 ст.40 вищевказаного Закону передбачено, що заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку
Відповідно до ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються:
1) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону;
2) суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідно до листа від 13.03.2020 року №1953-1902/С-02/8-1500/20 пенсію позивачу перераховано при страховому стажі 42 роки 1 місяць, заробітній платі 6325,48 грн., визначеній за періоди з 01.09.1984 року по 31.08.1989 року, з 01.07.2000 року по 31.05.2009 року та її розмір на 01.03.2020 року складає 2776,61 грн., де 2661,95 грн. - розмір пенсії за віком, 114,66 грн. - доплата за 7 років понаднормативного стажу.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси та Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі, правонаступником яких є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області направлялись листи до Пенсійного фонду Російської Федерації (управління Пенсійного фонду Тюменської області м. Тюмень) до Управління по зверненням громадян і діловодству архівного відділу щодо отримання довідок про заробітну плату та відомостей про сплату страхових внесків для призначення пенсії позивачу - ОСОБА_1 .. 
За результатами вказаних запитів отримано листи від 19.02.2013 року №40/2-1232 та від 14.06.2018 року №53-00-001361/8, в яких зазначено, що ТОВ «Сибинвестстрой» зареєстровано в УПФ РФ в м.Тюмень Тюменської області, страхові внески за період з 22.06.1998 року по 28.05.2009 року перераховувались в повному обсязі. У відповідності до Федерального Закону №27-ФЗ від 01.04.1996 року «Об индивидуальном (персонифицированном) учете в системе обязательного пенсионного страхования», страхувальником були здані відомості про стаж та нарахованих страхових внесках працівників підприємства, на ОСОБА_1 такі відомості не надавались. Архівним відділом також повідомлено про відсутність необхідних відомостей для призначення пенсії позивачу. 
Крім того, сторонами не заперечується зарахування ОСОБА_1 страхового стажу за період з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року. 
Разом з тим, відповідач при розрахунку суми пенсії позивача за вищевказаний період включив у розрахунок заробітну плату (доходу) позивача з нульовим значенням внаслідок неотримання від роботодавця (ТОВ «Сибинвестстрой») відомостей стосовно розміру нарахованої та фактично отриманої заробітної плати (доходу) позивачем за цей період.
Зокрема, перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі 420/5309/19 від 25.10.2019 року залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 року, було проведено 11.02.2020 року із застосуванням коефіцієнту заробітної плати - нуль у період з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с.29-31).
Слід зазначити, що використання відповідачем нульового значення розміру заробітної плати мало наслідком зменшення коефіцієнту, який застосовується при розрахунку розміру пенсії позивача згідно статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 
Колегія суддів не може погодитися із правомірністю використання відповідачем нульового значення розміру заробітної плати за період страхового стажу з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року, оскільки це суперечить самій суті визначеного статтю 40 вказаного закону механізму обрахунку пенсії.
Зокрема, якщо розмір пенсії залежить від розміру заробітної плати за період страхового стажу, то цілком логічним є те, що розмір такої заробітної плати не може дорівнювати нулю.
Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що в ситуації, де період страхового стажу є підтвердженим та повинен враховуватися, а розмір заробітної плати за такий період не встановлений, то при розрахунку пенсії заробітна плата за такий період страхового стажу не повинна враховуватися, і, відповідно, не повинна впливати на коефіцієнт заробітної плати, який застосовується при розрахунку пенсії.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про можливість призначення, нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з зарахуванням до страхового стажу періоду з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року і без врахування заробітної плати за цей період.
Як вже зазначено вище, перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення суду по справі 420/5309/19 із застосуванням коефіцієнту заробітної плати - нуль у період з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року було проведено 11.02.2020 року, а отже саме з цієї дати підлягають поновленню права позивача в рамках даного спору. 
Відповідно, призначення, нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з зарахуванням до страхового стажу без урахування заробітної плати періоду з 01.07.2000 року по 28.05.2009 року необхідно здійснювати з моменту порушення прав позивача, а саме з 11.02.2020 року.
Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача у строк два місяці з дня набрання рішенням законної сили надати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення судова колегія зазначає.
За змістом ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для всіх учасників справи.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством України.
Згідно з ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Мета здійснення судового контролю полягає у необхідності пересвідчитись, що суб`єктом владних повноважень рішення буде виконане.
Виходячи з аналізу вищенаведеної норми законодавства, встановлення судового контрою є правом, а не обов`язком суду, яке може бути використано або не використано в залежності від наявності чи відсутності об`єктивних підстав для використання останнього.
Судова колегія дійшла висновку, що наразі не має об`єктивних причин вважати, що рішення суду буде не виконано пенсійним органом, а отже, підстав для задоволення цієї вимоги немає.
Щодо вимоги про розподіл судових витрат судова колегія зазначає наступне.
У відповідності з ч.ч.1, 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. 
Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Так, у зв`язку із розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції позивач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1681,60 грн. (а.с.52) за подання позовної заяви, та 1273,81 грн. (а.с.122) за подання апеляційної скарги, але як вбачається з пояснень позивача щодо суми сплати судового збору (а.с.123), позивачем помилково сплачено судовий збір до суду першої інстанції в розмірі 1681,60 грн. у зв`язку з чим до суду першої інстанції було направлено відповідне клопотання про повернення заяво сплаченого судового збору в розмірі 940,80 грн.. Таким чином сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги складає 2114,61 грн..
Отже, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та враховуючи, що вимоги в даній справі носять немайнових характер, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань понесенні позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 2114,61 грн..
Також в позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати на правничу допомогу.
Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір понесених витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботи.
Положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Так, на підтвердження суми витрат в розмірі 6000,00 грн. на професійну правничу допомогу надану позивачу під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокатом позивача було надано суду: договір про надання правничої допомоги від 09.11.2020 року; кошторис витрат від 09.11.2020 року; акт виконаних робіт за умовами договору від 09.11.2020 року; розрахункова квитанція на суму 6000,00 грн..
На підтвердження суми витрат в розмірі 11200,00 грн. на професійну правничу допомогу надану позивачу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокатом позивача було надано суду: договір б/н про надання правової допомоги від 11.05.2021 року; додаткову угоду до договору б/н про надання правової допомоги від 11.05.2021 року; акт виконаних робіт за умовами договору від 11.05.2021 року; кошторис витрат від 11.05.2021 року; розрахункова квитанція на суму 11200,00 грн..
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час, тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі №826/841/17.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року по справі №810/2760/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що заявлена сума витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. є неспівмірною складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача), не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Так, з п.3 Договору про надання правничої допомоги від 09.11.2020 року вбачається, що предметом доручення та місцем його виконання є: складення та подача позовної заяви з пенсійних питань, представництво інтересів в суді першої інстанції, перед органами пенсійного фонду та в органах виконавчої служби. Згідно кошторису витрат від 09.11.2020 року, складення позовної заяви коштувало 5700,00 грн. (950,00 грн. х 6 годин), участь у судовому засіданні 300,00 грн. (300,00 грн. х 1 годину). Відповідно акту виконаних робіт за умовами договору від 09.11.2020 року, вартість юридичних послуг склала 6000,00 грн..
Згідно договору від 11.05.2021 року та додаткової угоди до вказаного договору, гонорар адвоката на день подачі апеляційної скарги на рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/13114/20 складає 11200,00 грн.. Відповідно акту виконаних робіт за умовами договору від 11.05.2021 року, вартість юридичних послуг склала 11200,00 грн.. Згідно кошторису витрат від 11.05.2021 року, складення апеляційної скарги коштувало 10800,00 грн. (1200,00 грн. х 9 годин), подача позовної заяви до суду 400,00 грн..
Отже, з договору від 09.11.2020 року не можливо встановити по якій саме справі позивач доручає адвокату скласти та подати позовну заяву, не можливо встановити в якому саме суді першої інстанції доручено адвокату представництво інтересів позивача, тобто вказаний договір не містить жодного посилання на дану справу.
Також необхідно враховувати, що суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного провадження в письмовому порядку, що свідчить про незначну складність даної справи.
Отже, проаналізувавши подібні справи та враховуючи, масовість справ зі схожими або однаковими правовідносинами, та те що правова допомога надана позивачу стосується подання позову зі спірних правовідносин незначної складності, аналізу рішення суду першої інстанції, подання апеляційної скарги, яка ґрунтується на доводах позовної заяви та участь адвоката в судовому засіданні, тільки в суді апеляційної інстанції (19 хвилин), колегія суддів робить висновок, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17200,00 грн. (6000,00 + 11200,00) є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу у даній справі.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів робить висновок про наявність підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, у розмірі 5000,00 грн. (2500,00 грн. за підготовку та подання позовної заяви, та 2500,00 грн. за підготовку та подання апеляційної скарги, та участь в судовому засіданні).
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області, відповідно до вимог ст.134 КАС України.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Сластнікової Ганни Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року – скасувати.
Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо призначення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням заробітної плати з 01 липня 2000 року по 28 травня 2009 року в нульовому значенні -протиправними.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити, нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з зарахуванням до страхового стажу без урахування заробітної плати періоду з 01 липня 2000 року по 28 травня 2009 року з 11 лютого 2020 року з урахуванням проведених виплат з моменту призначення пенсії.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (код РНКОПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з судовим збором у розмірі 2114,61 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 61 коп..
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (код РНКОПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч) гривень 00 коп..
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Вербицька Н. В.    Ступакова І.Г.