П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/204/21	
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді           - Вербицької Н.В.,
суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання - Болтушенка А.О.,
за участю представника позивача - адвоката Сидоренко Д.О., 
                          представника відповідача - Цвікілевич Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, за участю третьої особи Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1  473  151,45 грн,

В С Т А Н О В И Л А :

13 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на його користь матеріальну шкоду, завдану актом, що визнаний неконституційним в розмірі 1  473 151,45 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що діями та рішенням Держави України порушено його право власності, а саме правомірні очікування на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" за період роботи в органах прокуратури.
Так, рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року    окреме положення пункту 26  розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення   статті 81 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-УІІ від 14 жовтня 2014 року   зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає       Конституції України   (є неконституційним).
Позивач зазначає, що його оклад повинен розраховуватись згідно приписів ст.81 Закону України "Про прокуратуру", однак починаючи з 01 січня 2015 року його посадовий оклад визначався на підставі постанови Кабінету Міністрів України та був значно менший, ніж визначено Законом. 
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що дії прокуратури Миколаївської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати на підставі положень  ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, не можуть бути визнані протиправними, оскільки вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у спірний період. З часу набрання чинності  Законом України “Про прокуратуру”    розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не передбачались. Прокуратура Миколаївської   області не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.      Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував норми Бюджетного кодексу України та Закону України "Про оплату праці", які не підлягають застосуванню до спірних відносин.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
ОСОБА_1   з 05.06.2001 працював в прокуратурі Миколаївської області на посадах помічника, старшого помічника, заступника Миколаївського міжрайонного природоохоронного прокурора;
з 25.12.2007 - Миколаївським міжрайонним природоохоронним прокурором Миколаївської області;
з 26.02.2010 - перебував на посаді Миколаївського транспортного прокурора Миколаївської області;
з 31.08.2011 - прокурор м. Миколаїв;
з 03.06.2015 - заступником начальника відділу процесуального керівництва при проваджені досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області;
з 04.08.2015 - виконувачем обов`язки начальника відділу статистики ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань прокуратури області;
з 27.01.2016 - начальником відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури області.
Законом України “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин” № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (дата набрання чинності - 01 січня 2015 року) внесено зміни до п. 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про прокуратуру” та визначено, що стаття 81 Закону України “Про прокуратуру” застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
За період з 01.07.2015 по 24.04.2020 позивач отримував заробітну плату, виходячи з положень постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів  прокуратури».
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким що не відповідає Конституції (є неконституційним).
У зв`язку із чим, ОСОБА_1 вважає, що йому завдано матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, завдані положеннями Бюджетного Кодексу України, які визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 24 квітня 2020 року у розмірі 1 189 498,41 грн.
У зв`язку із виплатою окладу не в повному обсязі, на переконання позивача, за спірний період йому також не доплачено 283 653,04 грн щомісячної доплати за вислугу років.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  з часу набрання чинності  Законом України “Про прокуратуру”  розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” не передбачались. Отже    відповідач не       мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правові засади організації і діяльності  прокуратури  України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему  прокуратури  України визначені Законом України «Про  прокуратуру»  від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
Відповідно до частини 1 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими  актами.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш  як  10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Згідно з частиною 3 статті 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора окружної  прокуратури  становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір  якого  встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної  прокуратури  становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір  якого  встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір  якого  встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частини 7 статті 81 Закону №1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина 9 статті 81 Закону №1697-VII).
Частиною 1 статті 89 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Статтею 90 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування  прокуратури  здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період..
Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, які набрали чинності з 01 січня 2015 року установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про  прокуратуру»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів  прокуратури»  затверджено схеми посадових окладів працівників органів  прокуратури  згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів  прокуратури  у межах затвердженого фонду оплати праці: установлювати: працівникам органів  прокуратури  посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів., а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів  прокуратури.  Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури  здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.
Судова колегія враховує, що за загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.
Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII прийнятий пізніше Закону №1697-VII, а тому у 2017, 2018 та 2019 роках норми і положення Закону України «Про  прокуратуру»  щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не був наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів  прокуратури».
Такої позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 21 березня 2018 року у справі № 817/548/16, від 31 січня 2018 року у справі № 810/1304/16.
У спірний період ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів  прокуратури»,  тобто, з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, у розмірі встановленому законом.
Між тим, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020  визнано  таким, що не відповідає Конституції України (є  неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині,  яка  передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині,  яка  передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане  неконституційним,  втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Судова колегія також зазначає, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції  України  закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону  України від  13 липня 2017  року  № 2136-VIII «Про Конституційний Суд  України».
Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні чи висновку може встановити порядок і строки їх виконання.
Рішення Конституційного Суду  України  має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду  України.
Тобто рішення Конституційного Суду  України  поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд  України  може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом  України  неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду  від  28 січня 2021  року  у справі № 560/703/20.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що у рішенні Конституційного Суду  України  №6-р/2020  від  26 березня 2020  року  відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу  України  у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону  України  "Про прокуратуру"  від  14 жовтня 2014  року  № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених  Кабінетом Міністрів України,  виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом  України  цього Рішення.
Тобто до визнання Конституційним Судом неконституційними окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині,  яка  передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, у відповідача не виникло підстав обраховувати посадовий оклад позивача, з урахуванням приписів ст.81 Закону України "Про прокуратуру".
Щодо нарахування позивачу посадового окладу з 27 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року, судова колегія зазначає наступне.
Абзацом 3 п.3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019  № 113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Зазначений Закон є чинним та неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.
Наказом Офісу Генерального прокурора від 08 вересня 2020 року № 414 встановлено, що днем початку роботи обласних прокуратур, зокрема Миколаївської обласної прокуратури, є 11 вересня 2020 року, тобто вже після звільнення позивача з органів прокуратури. 
Отже, нарахування посадового окладу позивачу до 24 квітня 2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів  прокуратури»  відповідала приписам чинного на той час законодавства.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законом соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно, без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету  України  у розмірі, іншому, ніж встановленому  постановою  Кабінету Міністрів України №505, та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду  України від  26 березня 2020  року  № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути (оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду  України,  а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності), судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції  щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 320, 322, 325, 328,329 КАС України, колегія суддів, 

                                                            П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 21 липня 2021 року.

Головуючий:                                                                       Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                К.В.Кравченко