ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року		Справа № 260/1446/21 пров. № А/857/14694/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Затолочного В.С., Кушнерика М.П.
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2021 року (суддя Рейті С.І., м.Ужгород), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Департамент соціальної політики Ужгородської міської ради (далі – Департамент, Міська рада відповідно) звернувся до суду з позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – МУМЮ) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області (далі – Управління) в якому просив визнати протиправними та скасувати:
постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.04.2021 ВП №65048172 (далі – Постанова), в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 24000 грн;
постанову про стягнення виконавчого збору від 07.04.2021 №65048172 (далі – Постанова – 1).
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В апеляційній скарзі із покликанням на норми матеріального права вказує, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Фактично судове рішення державним виконавцем примусово виконане не було, державний виконавець не вчинив дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон), отже, у нього були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові. Для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Дії виконавця у вигляді відкриття постанови про відкриття виконавчого провадження та процесуальних постанов винесених державним виконавцем не призвели до фактичного стягнення коштів за виконавчим документом.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, так як відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на дату відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було законних причин, визначених частиною п`ятою статті 27 Закону, для невиконання обов`язку передбаченого положеннями даної статті щодо винесення одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Підстави, за яких виконавчий збір не стягується, що визначені в частині п`ятій та дев`ятій статті 27 Закону, на спірні відносини також не розповсюджуються. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі №260/4582/20 (далі – Рішення суду) визнано протиправними дії Департаменту щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 з урахуванням раніше виплаченої суми, разової грошової допомоги до 05.05.2020 у розмірі, визначеному статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон №3551-XII). Зобов`язано Департамент провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» (далі – Закон №294-IX), з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
На підставі вказаного Рішення суду Закарпатським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист від 02.04.2021 №260/4582/20 (далі – Виконавчий лист) на підставі якого старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Гаринцем О.І. прийнято Постанову у пункті 2 якої зазначено стягнути з боржника (Департаменту) 24000 грн (а.с.8).
07.04.2021 прийнято Постанову-1 про стягнення з Департаменту 24000 грн виконавчого збору (а.с.9-10).
Скаржник зазначає, що Рішення суду виконано до відкриття виконавчого провадження ВП №65048172, а саме 02.03.2021 проведено перерахунок та направлено лист від 02.03.2021 №34.06-33/5 до Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації з проханням виділити 6800 грн з Державного бюджету України для виплати позивачу недоплаченої разової грошової допомоги.
Статтею 1 Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;
Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною п`ятою статті 26 Закону передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Випадки, коли виконавчий збір не стягується, визначені ч.5 ст.27 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Аналіз зазначеного вказує на те, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язано з початком примусового виконання рішення.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 480/3452/19 зазначено про те, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Таким чином, стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VIII не передбачено.
Аналогічна правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19 та 23 грудня 2020 року у справі № 620/334/20.
Матеріалами справи підтверджується, що до відповідача надійшов виконавчий лист на виконання Рішення суду зобов`язального характеру, тому державним виконавцем правомірно із дотриманням положень статей 26, 27 Закону винесено Постанову-1 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі чотирьох мінімальних розмірі заробітної плати.
У позовній заяві позивач-апелянт стверджує, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо добровільного виконання рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження, а тому постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору підлягає скасуванню.
Поряд з цим встановлено, що боржником нараховано ОСОБА_1 недоплачену разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі 6800 грн. Однак, виплату цієї допомоги стягувачу не здійснено.
Слід вказати, що без фактичної виплати донарахованої стягувачу суми допомоги, Рішення суду не може вважатися виконаним.
Відтак, на час відкриття виконавчого провадження та прийняття рішення про стягнення виконавчого збору, Рішення суду боржником у повному обсязі не виконано, тому у державного виконавця були відсутні визначені частиною п`ятою та дев`ятою 5 статті 27 Закону підстави для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.
Крім цього, надаючи оцінку правомірності оскаржуваної постанови з точки зору дотримання державним виконавцем встановленого Законом способу визначення суми виконавчого збору, слід вказати наступне.
Розмір виконавчого збору згідно положень частини другої-третьої статті 27 Закону визначається виходячи з характеру вимог, за якими ухвалено судове рішення та яке підлягає виконанню за виконавчим документом. Тобто, якщо це рішення «майнового характеру», то розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. А якщо ж виконується рішення немайнового характеру, виконавчий збір з боржника - юридичної особи стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.
Розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01.01.2021 по 30.11.2021 такий розмір становить 6000 грн на місяць.
Постановою та Постановою-1 вирішено стягнути з Департаменту виконавчий збір в сумі 24000 грн, тобто виходячи із чотирьох розмірів мінімальної заробітної плати (4 х 6000грн) як за виконання рішення немайнового характеру.
Аналізуючи зміст Рішення суду, яке підлягало виконання у рамках виконавчого провадження на предмет того, чи можна його вважати рішенням «майнового характеру», суд зважає на те, що у вказаному Рішенні суду суб`єкта владних повноважень лише зобов`язано вчинити певні дії, відтак спір є немайнового характеру.
Вказане кореспондується з положеннями статті 63 Закону за змістом якої немайновими рішеннями є рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення.
Відтак, державний виконавець при винесенні оскаржуваних Постанов вірно оцінив заявлені у виконавчому листі вимоги як вимоги немайнового характеру.
З огляду на викладене, зважаючи на доводи сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Наведені ж в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 271, 272, 287, 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 328КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 липня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 9 вересня 2021 року.