Справа № 344/2915/20 
Провадження № 22-ц/4808/936/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О., 
за участю секретаря:                        Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Клименка Олександра Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 11 травня 2021 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,
встановив :
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. 
Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , якій належала квартира АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини вона хоча і була зареєстрована по АДРЕСА_2 за місцем проживання чоловіка, однак проживала з матір`ю, тому фактично прийняла спадщину. У зв`язку з пропущенням строку на прийняття спадщини приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. 12 лютого 2020 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Разом з тим позивачка вважає, що прийняла спадщину, вступивши у володіння та управління майном, оскільки проживає в спадковій квартирі. Відповідно є підстави для визнання права на спадкове майно, а не для продовження строку для прийняття спадщини. Посилаючись на зазначені обставини просила задовольнити позов.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачка не зверталась із позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Натомість визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав нотаріусом. Однак таких суду не надано.
Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 - адвокат Клименко О.І. подав апеляційну скаргу. Просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Вказує, що судом не було встановлено дійсних обставин справи та не перевірено доводів позивачки щодо її права на спадкове майно. При цьому суд не дав належної оцінки тій обставині, що вона проживала разом з матір`ю впродовж 15 років, що було підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідків. Отже факт її довготривалого проживання з спадкодавцем до часу відкриття спадщини доведений в судовому порядку. Відтак ОСОБА_1 прийняла спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, тому вправі була звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Івано-Франківської міської ради вважає, що скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Посилається на позицію Верховного Суду, викладену у справі №3580/1850/17, відповідно до якої спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, яким є день смерті особи, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.        Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Натомість доказів прийняття спадщини позивачкою не надано. Крім того, згідно листа нотаріуса спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась. 
Посилання ОСОБА_1 на визнання права власності на спадкове майно з підстав фактичного вступу в управління є безпідставним, оскільки в матеріалах срави відповідні докази відсутні. Тим більше, що з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем вона не зверталась.
       В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат Клименко О.І. доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Представник Івано-Франківської міської ради Кукуруза М.Б. доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Івано-Франківську померла ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04 травня 2016 року (а.с. 9).
Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 26 квітня 2001 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Відповідно до відомостей з технічного паспорта квартира є однокімнатною, її загальна площа становить 29,2 кв.м (а.с. 8,10-11).
       Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04 березня 1961 року (а.с.7) позивачка є донькою померлої. А відтак -спадкоємцем першої черги за законом. 
З`ясовано, що з приводу прийняття спадщини ОСОБА_1 12 лютого 2020 року зверталась до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. Як видно зі змісту відповіді нотаріуса від 12 лютого 2020 року №20/01-16 встановити факт прийняття заявницею спадщини у встановлений законом термін є неможливим. Хоча в її паспорті на сторінці 12 і міститься відмітка про зняття 29 жовтня 2003 року з місця проживання АДРЕСА_2 , однак відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання на день відкриття спадщини. Таким чином, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 1270 ЦК України, рекомендовано звернутись до суду для встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.5).
Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, що підтверджується відповіддю нотаріуса від 03 грудня 2020 року (а.с. 53).
Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала, що прийняла спадщину фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном. 
Представник Івано-Франківської міської ради вимоги позову заперечив, покликаючись на те, що позивачка спадщину у встановленому законом порядку не прийняла, з заявою до нотаріуса у встановлений шестимісячний строк після відкриття спадщини не зверталась, а факт постійного проживання з матір`ю на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними даказами. Відтак, на його думку, вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню у судовому порядку.
Вирішуючи спір суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела належними доказами факт прийняття спадщини, також не зверталася з позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, відповідно відсутній такий виключний спосіб захисту її права як визнання права власності на спадкове майно. 
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.
Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Тобто вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.
В силу приписів частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
За положеннями статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Вчинення нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину відноситься до компетенції нотаріусів (стаття 34 Закону України «Про нотаріат»).
Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Відповідно до пункту 3.22. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (в редакції чинній на час відкриття спадщини) у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. 
На час звернення позивачки до нотаріуса таким доказом відповідно до чинної редакції Порядку була довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
За положеннями частини четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Відмова у вчиненні нотаріальної дії може бути оскаржена.
Встановлено, що 12 лютого 2020 року приватним нотаріусом Герасимишин Н.Р. роз`яснено ОСОБА_1 необхідність звернутися до суду відповідно до положень статей 1270, 1272 ЦК України з метою встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки з поданих нею документів неможливо встановити факт прийняття спадщини, а строк для прийняття спадщини пропущено. 
Разом з тим вирішення спору щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадкоємцем спадщини.
Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. 
Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 751/8397/16-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 289/927/19 та від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. 
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у встановленому законом порядку спадщину не прийняла. Зокрема належних доказів того, що вона проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не надала, заяву про прийняття спадщини протягом строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, до нотаріальної контори не подавала. Натомість показання свідків (сусідів спадкодавиці) не може свідчити про фактичне прийняття спадщини у розумінні частини третьої статті 1268 ЦК України. 
Тим більше, що в позовній заяві сама заявниця вказувала, що проживає в спірній квартирі з дня смерті матері і саме цю обставину вважала підтвердженням факту прийняття спадщини, вступивши в володіння та управління спадковим майном. 
За змістом положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів. 
Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Відтак, позов ОСОБА_1 є передчасним, судом не встановлено які саме її права та законні інтереси були порушені, не визнані або оспорені, відповідно відсутні підстави для задоволення заявлених вимог. 
Під час розгляду справи в апеляційній інстанції не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування обставин, встановлених місцевим судом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не встановлено.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клименка Олександра Івановича залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
       О.О. Томин

       Повний текст постанови виготовлено 03 серпня 2021 року