ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/3737/18
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,                                                                                                
суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.,
секретар судового засідання Крицька Я.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2020 (повне рішення складено 23.03.2020, суддя Татарчук В.О.) у справі 
за позовом фізичної особи - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича, м.Дніпро
до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Олімпекс-Агро", м.Київ
про стягнення 425 016,00 грн збитків на відшкодування матеріальної шкоди
ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
          Фізична особа - підприємець Осінній Олег В`ячеславович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Олімпекс-Агро» збитків на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 42 5016,00 грн.
          Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди №12/2008 від 23.12.2008 щодо збереження переданого у користування майна, внаслідок чого позивачу були спричинені збитки.  Посилаючись на результати комісійного обстеження орендованого приміщення пекарні в грудні 2017 року, оформленого актом комісійної перевірки №1 від 04.12.2017, позивач зазначає про встановлення фактів: розукомплектації обладнання - печі КЄП-400М (Татарстан), дільника, духової шафи (ЕШП-0,8), холодильної камери, системи витяжної вентиляції з електровентилятором 6-ї величини; відсутності обладнання - машини для розкочування тіста МНРТ 130/600 в кількості 1 шт., просіювача борошна (ПМП-230) в кількості 1шт., піддонів з харчової сталі (600х800) в кількості 48шт., плити газової в кількості 1шт., стелажу (арт.44100) 12-ти ярусного в кількості 1шт., форм для випічки хліба (блок з 4-х форм) в кількості 360(90)шт., змішувачів в кількості 2шт., форм для випічки хліба (Ретро) в кількості 50шт., фляг молочних в кількості 18шт.
          ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 у даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено.
          Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.05.2019 вищевказане рішення суду було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю.
          Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.10.2019, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.05.2019 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2020 в задоволені позову відмовлено.
          Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на неналежність поданих позивачем доказів на підставі яких визначено розмір збитків. Отже, підстави цивільно-правової відповідальності відповідача за договором відсутні.
          ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
          Не погодившись із згаданим рішенням, фізична особа - підприємець Осінній Олег В`ячеславович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 425 016 грн відшкодування матеріальної шкоди у повному обсязі.
          Аргументуючи апеляційну скаргу, позивач вказує, що відповідачем не повернуто майно з оренди, відповідний акт повернення майна орендодавцю відповідачем до матеріалів справи не надано.  
          Судом першої інстанції помилково визнано, що договір оренди було укладено та пролонговано до 31.12.2011,  оскільки позивачем надані належні докази підтвердження факту володіння та використання відповідачем майна позивача до 2017 року.
          Скаржник вважає, що господарський суд не враховував, що оцінюючи відомості з незалежної оцінки ринкової вартості спірного майна, слід приймати до уваги заяву оцінювача, в якій останній стверджує, що наведені у звіті дані є достовірними та правдивими.
          Договором оренди (з додатками та актом приймання-передачі) підтверджується факт та умови господарського зобов`язання між сторонами по справі, порушення умов договору доводить протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок між невиконанням обов`язку відповідача щодо збереження майна, яке було передано йому в оренду та нанесенням збитків позивачу. Звіт незалежної оцінки ринкової вартості орендованого майна технологічного обладнання пекарні розташованої за адресою с.Голубівка, Новомосковського району за 2015 рік доводить той факт, що обладнання, яке було розукомплектовано або відсутнє, станом на 2015 рік було в наявності та перебувало у користуванні відповідача.  Розмір збитків (ринкової вартості неповернутих об`єктів оренди (технологічного обладнання) понесених позивачем внаслідок неповернення орендованого майна у належному стані, підтверджено Звітом незалежної експертної оцінки ринкової вартості майнового збитку від 12.12.2017. Відповідачем, в свою чергу, не доведено відсутність його вини у нанесенні збитків позивачу, а отже, на думку скаржника, збитки підлягають відшкодуванню позивачу.
          Заявник  апеляційної скарги вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки про факт заподіяння збитків відповідачем йому стало відомо лише 04.12.2017, що підтверджується актом комісійної перевірки, долученим до матеріалів справи. 
           3.2 Доводи інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін. 
          В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що позивачем не доведений факт використання відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди. Доведення зазначеного факту було обов`язковим з урахуванням обставин, на яких ґрунтувалися позовні вимоги, положень чинного законодавства та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.10.2019 по даній справі.
           Відповідач стверджує, що судом першої інстанції було враховано та проаналізовано наданий позивачем звіт з незалежної оцінки ринкової вартості майна (технологічного обладнання в пекарні), проведеної в серпні 2015 року за наявності обладнання та оцінки ринкової вартості завданих майнових збитків власнику технологічного обладнання та інвентарю пекарні, проведеної в грудні 2017 року. Суд правомірно та обґрунтовано дійшов висновку про неналежність поданих позивачем доказів на підставі яких визначено розмір збитків, а отже підстави цивільно-правової відповідальності відповідача за договором оренди відсутні.  
          Відповідач погоджується із висновком господарського суду про застосування строку позовної давності, оскільки договір припинив свою дію 31.12.2011, а інших доказів про факт використання відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди позивач до суду не надав, тому строку протягом якого позивач мав звернутися до суду за захистом своїх прав сплив 01.01.2013.
          У додаткових поясненнях відповідач вказує, що договором оренди №12/2008 не передбачено умов стосовно пролонгації (продовження) дії договору. Надана позивачем додаткова угода укладена до договору оренди №12/2008/535, а спірний договір №12/2008. 
          Договір оренди спірного майна укладений в письмовій формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що не відповідає вимогам ст.ст.793, 793 Цивільного кодексу України, тому, на думку відповідача, такий договір в силу ст.220 Цивільного кодексу України є нікчемним.
          Відповідач стверджує, що позивачем не надано ніяких документів, які б підтверджували його право власності на приміщення. 
          ІV. Апеляційне провадження
           4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
          Розпорядженням керівника апарату суду від 07.07.2020, у зв`язку задоволенням заяви суддів Подобєда І.М., Орєшкіної Е.В., Кузнецової І.Л. про самовідвід, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду справи  визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Мороз В.Ф., Білецька Л.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2020 поновлено  фізичній особі - підприємцю Осінньому Олегу В`ячеславовичу  пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2020; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; призначено справу до розгляду на 25.08.2020 на 11 годин 00 хвилин. 
Розпорядженням керівника апарату суду від 25.08.2021 №1324/20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Білецької Л.М.
    Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі головуючого судді Кузнецова В.О., суддів Чередка А.Є., Мороза В.Ф.
       25.08.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до  21.09.2020 до 11 годин 30 хвилин.
       21.09.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.10.2020 до 12 годин 30 хвилин.
       12.10.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 09.11.2020 до 10 годин 30 хвилин. 
        09.11.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 23.11.2020 до 09 годин 20 хвилин.
      Ухвалою апеляційного господарського суду від 23.11.2020 призначено у справі  судову техніко-товарознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Дніпропетровського науково- дослідного інституту судових експертиз; на вирішення судового експерта поставлені відповідні питання; попереджено судового експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України; зобов`язано фізичну особу - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича, на вимогу судового експерта надати в його розпорядження технічну документацію, інші документи на об`єкти технологічного обладнання; зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Олімпекс-Агро надати судовому експерту доступ до технологічного обладнання у випадку необхідності огляду; витрати на проведення судової техніко-товарознавчої експертизи покласти на фізичну особу - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича; зобов`язано фізичну особу - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича своєчасно здійснити оплату вартості експертних досліджень; надано  експертній установі для дослідження та проведення судової експертизи матеріали справи №904/3737/18; апеляційне провадження у справі  зупинено до закінчення проведення судової експертизи та/або повернення матеріалів справи до апеляційного господарського суду.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 06.04.2021 поновлено провадження у справі  за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2020; призначено справу до розгляду на 25.05.2021 на 09 годин 10 хвилин. 
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 25.05.2021 розгляд справи відкладено до 29.06.2021 на 09 годин 30 хвилин.
           29.06.2021 у судове засідання з`явилися представники відповідача, які надали відповідні пояснення.
          Позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та не забезпечив у судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
          Колегія суддів вважає, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи.
          При цьому,  суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у справі на всіх етапах розгляду, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду прав людини від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії").
          Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України").
          Сторони мають цікавитися станом відомих їм судових проваджень.
          Інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою контакт-центру суду та/або за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень.
          Ухвала апеляційного господарського суду від 25.05.2021 про призначення справи до розгляду на 29.06.2021 оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27.05.2021.
          Також, колегія суддів приймає до уваги наданий відповідачем лист-повідомлення від 28.05.2021, з якого вбачається, що відповідачем на адресу представника позивача адвоката Нездолій Г.В. та фізичної особи підприємця Осіннього О.В. були направлені лист-повідомлення від 28.05.2021 та копію ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі №904/3737/18, якими було повідомлено відповідача про призначення справи до розгляду в судовому засіданні на 29.06.2021 на 09 годин на 30 хвилин. В підтвердженням надіслання вказаних документів на адресу позивачем, позивачем надані поштові накладні та описи вкладень у цінний лист. 
           23.06.2021 уповноваженого представника заявника апеляційної скарги адвоката Нездолій Г.В. було повідомлено телефонограмою про дату і час судового засідання, що відповідно до ч.6 ст.120 Господарського процесуального кодексу України є належним повідомленням про час і дату судового засідання.
          Таким чином, позивач не був позбавлений можливості прийняти участь у судовому засіданні особисто або через уповноваженого представника, яке відбулося 29.06.2021.
           29.06.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
           4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
           23.12.2008 між фізичною особою-підприємцем Осіннім О.В. (орендодавець) та ТОВ «Агрофірма «Олімпекс-Агро» (орендар) укладено договір оренди №12/2008, за умовами п.1.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв за двостороннім актом в оренду наступне майно, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Голубівка, нежитлові приміщення: будівлю їдальні (у тому числі, холодильна камера, ел.водонагрівач САОС 400 та вся наявна малооцінка їдальні); сарай їдальні; підвал їдальні; будівлю пекарні (у т.ч. шафа пекарна, холодильне обладнання та вся наявна малооцінка).
          Орендна плата за користування отриманих в оренду приміщень складає 50 грн щомісячно. Окремо орендар сплачує використану електричну енергію, газ, воду.
          Пунктом 5.1 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2009.          
           02.12.2009 між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди.
          Відповідно до п.5 вказаної додаткової угоди сторони вирішили внести зміни до п.5.1 договору та викласти його в наступній редакції: «Даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2011.
          Підпунктом «з» пункту 3.1 договору на орендаря покладений обов`язок в п`ятиденний строк після закінчення строку дії договору або дострокового розірвання (припинення) цього договору підготувати орендовані приміщення до повернення та здати їх орендодавцю за актом приймання-передачі приміщень з оренди.
          При цьому, приміщення мають відповідати первісному стану (на момент приймання - передачі в оренду), технічно справні, відповідати встановленим в Україні санітарним, протипожежним та експлуатаційним нормам та правилам і бути придатними для їх подальшого використання за призначенням.
          Згідно з підпунктом «б» пункту 2.1 договору орендодавець зобов`язаний в п`ятиденний строк дії або дострокового розірвання (припинення) цього договору прийняти від орендаря по «Акту приймання-передачі приміщень з оренди» підготовані до повернення приміщення, або дати письмову мотивовану відмову від їх прийняття з оренди з вказівкою причин відмови і порядку усунення зауважень.
          За умовами п.6.3 договору до фактичного повернення орендарем приміщень орендодавцю та підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень з оренди приміщення вважаються такими, що перебувають в оренді з оплатою права користування ними на підставах, передбачених цим договором.
           23.12.2008 між сторонами підписано акт прийому-передачі приміщення в оренду, в якому зазначено, що приміщення придатне для використання за цільовим призначенням. 
          За актом від 23.12.2008 позивач передав, а відповідач прийняв будівлю їдальні (у тому числі, холодильна камера, ел.водонагрівач САОС 400 та вся наявна малооцінка їдальні); сарай їдальні; підвал їдальні; будівлю пекарні (у т.ч. шафа пекарна, холодильне обладнання та вся наявна малооцінка).
          Додатково сторонами складено та підписано додаток №2 від 26.12.2008 до договору та акт приймання-передачі від 26.12.2008, в яких зазначено про передачу разом з будівлею пекарні придатного до експлуатації майна згідно переліку (26 позицій) наведеного в додатку №2. 
          Додаток № 2 та акт прийому-передачі від 26.12.2008 свідчать про те, що обладнання передається разом з будівлею пекарні, майно знаходиться в належному стані та придатне до подальшої  експлуатації.
          Відповідно акту-припису від 30.01.2018 позивач звернувся до відповідача про усунення порушень, виявлених в акті комісійної перевірки №1 від 04.12.2017 або відшкодування вартості пошкодженого та втраченого майна у розмірі 425016 грн.
        02.03.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку від 30.01.2018.
          Позивач зазначає, що звернувся до відповідача з претензією-вимогою від 02.02.2018 про відшкодування збитків у розмірі 425 016 грн.
          Відповідно до звіту незалежної оцінки ринкової вартості майна: технологічного обладнання пекарні, яка знаходиться за адресою: с.Голубівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області, що є приватною власністю гр. Осіннього Олега В`ячеславовича ринкова вартість об`єкту оцінки - технологічного обладнання хлібопекарні станом на 14.08.2015 складає 567 428 грн.
          Посилаючись на результати комісійного обстеження орендованого приміщення пекарні в грудні 2017 року, оформленого актом комісійної перевірки №1 від 04.12.2017, позивач зазначає про встановлення фактів: розукомплектації обладнання - печі КЄП-400М (Татарстан), дільника, духової шафи (ЕШП-0,8), холодильної камери, системи витяжної вентиляції з електровентилятором 6-ї величини; відсутності обладнання - машини для розкочування тіста МНРТ 130/600 в кількості 1 шт., просіювача борошна (ПМП-230) в кількості 1 шт., піддонів з харчової сталі (600х800) в кількості 48шт., плити газової в кількості 1 шт., стелажів (арт.44100) 12-ти ярусних в кількості 1 шт., форм для випічки хліба (блок з 4-х форм) в кількості 360(90) шт., змішувача в кількості 2 шт., форм для випічки хліба (Ретро) в кількості 50 шт., фляг молочних в кількості 18 шт.
           4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
          Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши на підстави встановлених обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
          Предметом апеляційного перегляду є вирішення питання про наявність  або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача спричинених збитків.  
          Предметом апеляційного перегляду у даній справі відповідно до апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Осіннього О.П. є рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні матеріально-правової вимоги позивача про стягнення збитків внаслідок невиконання товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Олімпекс-Агро» положень договору оренди від 23.12.2008 щодо належного збереження орендованого майна.
          Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у справі, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне.
          За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
          Приписами статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
          Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
          Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
          Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний   законом   інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі    № 924/831/17).
          Згідно пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України    цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
          За змістом статті 202 Цивільного кодексу України    правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
          Положеннями статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Зобов`язанням у відповідності до вимог до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених           статтею 11        цього Кодексу.
          Таке визначення поняття розкриває сутність зобов`язання як правого зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. 
          Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 Цивільного кодексу України).
          Згідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).           
          Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України   визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з викладених обставин та предмету спірних правовідносин, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами договір № 12/2008 від 23.12.2008 за змістом та своєю правовою природою є договором найму (оренди). 
          Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 759 Цивільного кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути, зокрема: нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.
          Положеннями статті 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
          Правом власності у відповідності до вимог частини першої статті 316 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
          Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України).
          За правилами частин першої, другої статті 319 Цивільного  кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
          В підтвердження права власності на спірне нерухоме майно позивачем надано договір купівлі-продажу №7 від 19.11.2008, укладений між сільськогосподарським виробничим кооперативом "Січ" (продавець) та Осіннім Олегом Вячеславовичем (покупець).
          Колегія суддів долучає вказаний договір до матеріалів справи, приймаючи до уваги відсутність відповідних заперечень учасників справи.
          Відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу № 7 від 19.11.2008 продавець передає у власність покупцю будівлю столової (інв.№97), сарай столової (інв.№231), підвал столової (інв.№284) та будівлю пекарні (інв.№1315), які знаходяться за адресою: Україна, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Голубівка, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. 
          Право власності на майно переходить до покупця з моменту повної сплати за придбане майно (п.1.2 договору).
          Вартість майна становить 80 000,00 грн (п.1.3 договору). 
           19.11.2008 між сторонами було підписано акт прийому-передачі згідно умов договору купівлі-продажу №7 від 19.11.2008. 
          Додатково сторонами складено та підписано додаток №2 до договору та акт приймання-передачі від 30.11.2008, в яких зазначено про передачу разом з будівлею пекарні придатного до експлуатації майна згідно переліку (26 позицій) наведеного в додатку №2. 
          Додаток № 2 та акт прийому-передачі від 30.11.2008 свідчать про те, що обладнання передається разом з будівлею пекарні, майно знаходиться в належному стані, згідно санітарних та пожежних норм та придатне до експлуатації.
          Майно, придбане позивачем за договором купівлі-продажу №7 від 19.11.2008 є ідентичним майну, переданому позивачем в оренду позивачу за спірним договором оренди.
          Ураховуючи наведені положення чинного цивільного  законодавства, встановлені обставини, зважаючи на предмет позову, колегія суддів апеляційного суду відхиляє безпідставні аргументи відповідача про відсутність у позивача права на передачу в оренду юридичній особі спірного майна.
          При цьому, колегія суддів враховує, що вирішення питання щодо права власності на нежитлові приміщення, які є предметом договору купівлі-продажу №7 від 19.11.2008, не є предметом спірних правовідносин по справі.
          Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Осінній О.В. зареєстрований як фізична особа підприємець з 07.07.2008.
          Згідно законодавству особа, яка придбала майно як фізична особа, має право здавати це майно в оренду як фізична особа-підприємець.
          За змістом частин першої, другої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. 
          Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до п.5.1 договору, з урахуванням додаткової угоди, договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2011.
          Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.           
          Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.      Договір набирає чинності з моменту його укладення.  Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.        Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
          Правові наслідки користування майном після закінчення строку договору оренди передбачені у статті 764 Цивільного кодексу України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
          Правовий аналіз наведених норм закону свідчить про те, що підставою для можливості автоматичного продовження відносин оренди стосовно орендодавця є, по суті, його мовчазна згода, яка виявляється у відсутності заперечень і вимог до орендаря про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, з боку орендаря - відсутністю заяви про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, а також особливістю - його бажання продовжити відносини оренди висловлюється активними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору оренди.
          В матеріалах справи відсутні заяви (заперечення, звернення) фізичної особи-підприємця Осіннього О.В. та товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Олімпекс-Агро» протягом майже 7 років щодо припинення, розірвання або зміну умов договору оренди.
          Сторони не надали доказів про направлення до дати закінчення строку дії договору, а також протягом місяця після дати закінчення цього строку, заяв (повідомлень) про припинення чи зміну умов спірного договору. Заперечення  з приводу продовження дії договору зі сторони орендодавця відсутні.
          Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.
          Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що правове регулювання процедури пролонгування чи припинення орендних правовідносин,  визначене наведеними правовими нормами, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правами і обов`язками сторін правочину. Настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
          Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач як орендатор, не повідомивши орендодавця про припинення спірного договору оренди, перестав користуватися орендованим майном.
          За правилами частин першої, другої статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено.
          Відповідно до частини 1 статті 785 та частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
          Вимоги до повернення орендарем майна, викладені у п.6.3 договору, яким передбачено, що до фактичного повернення орендарем приміщень орендодавцю та підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень з оренди, приміщення вважаються такими, що перебувають в оренді з оплатою права користування ними на підставах, передбачених цим договором.
          Матеріали справи не містять доказів повернення орендарем спірного майна орендодавцю та підписання сторонами акту приймання-передачі цього майна з оренди.  
          На виконання вказівки Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.10.2019 щодо встановлення обставин користування відповідачем орендованим майном, сплати орендної плати та інших дій сторони, які б свідчили про правовідносини сторін після 31.12.2019, апеляційним господарським судом ухвалою від 26.08.2020 зобов`язано учасників справи повідомити апеляційний господарський суд про сплату орендної плати та комунальних послуг за договором оренди №12/2008 від 23.12.2008 за період 2009 - 2017 роки із наданням відповідних доказів.
          На виконання вимог ухвали суду від 26.08.2020, представником позивача надано лист від 08.09.2020 № 33846/1001 в якому АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" в особі Новомосковського РЕМ повідомило ФОП Осінного О.В. про те, що об`єкти за адресами с.Голубівка, вул.32 Танкової бригади, буд.8 "пекарня" та с.Голубівка, вул.Центральна, буд.52А "їдальня" були залучені до договору про постачання електричної енергії №396/24 підприємства ТОВ "Агрофірма "Олімпекс Агро"; за заявою ТОВ "Агрофірма "Олімпекс Агро" об`єкт "їдальня" відключено 18.07.2018, об`єкт "пекарня" - 07.05.2016; рахунки по вищевказаним об`єктам сплачено у повному обсязі ТОВ "Агрофірма "Олімпекс Агро". 
          Колегія суддів не приймає зазначений лист в якості доказів користування відповідачем спірним майном після 31.12.2009, оскільки з цього листа неможливо встановити, що вказане у ньому майно, є саме тим майном, що є предметом договору оренди від 23.12.2008. У договорі оренди від 23.12.2008 не зазначено адресу розташування спірного майна, тому суд позбавлений можливості однозначно ідентифікувати це майно.
          Враховуючи викладене, колегія судді приходить до висновку, що спірний  договір не можна вважати пролонгованим у розумінні положень статей 284 Господарського кодексу України та 764 Цивільного кодексу України, оскільки не доведено факт користування орендованим майном орендодавцем. Однак, в силу статті 795 Цивільного кодексу України цей договір не є припиненим, оскільки відсутній акт повернення орендованого майна. 
     Крім того, положеннями частини третьої статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. 
    За загальним правилом розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 Цивільного кодексу України).
     Порядок зміни та розірвання господарських договорів встановлений ст.188 Господарського кодексу України.
         Так, наведеною правовою нормою встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
          У п.5.4 договору сторони погодили, що дострокове розірвання договору в односторонньому порядку  можливо у випадку обов`язкового письмового повідомлення другої сторони договору не менше ніж за 10 днів до дати дострокового розірвання цього договору.  
          Позивач надіслав на адресу відповідача лист про розірвання договору в односторонньому порядку від 30.01.2018.
             У контексті наведених норм заява орендодавця про розірвання договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.
          Повідомлення орендодавцем орендаря про розірвання) договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України. 
          Підпунктом "з" пункту 3.1 договору на орендаря покладений обов`язок в п`ятиденний строк після закінчення строку дії договору або дострокового розірвання (припинення) цього договору підготувати орендовані приміщення до повернення та здати їх орендодавцю за актом приймання-передачі приміщень з оренди. 
          При цьому, приміщення мають відповідати первісному стану (на момент приймання - передачі в оренду), технічно справні, відповідати встановленим в Україні санітарним, протипожежним та експлуатаційним нормам та правилам і бути придатними для їх подальшого використання за призначенням.
          В свою чергу, згідно підпункту "б" пункту 2.1 договору орендодавець зобов`язаний протягом п`ятиденного строку після закінчення строку дії договору або дострокового розірвання (припинення) цього договору, прийняти від орендаря за "Актом приймання -передачі приміщення з оренди" підготовлені до повернення приміщення, або надати письмову мотивовану відмову від їх приймання з оренди, із зазначенням причин відмови та порядку усунення зауважень. 
          Приймаючи до уваги наведені обставини, колегія суддів погоджується із доводами позивача, що станом на 04.12.2017 договір оренди не був припиненим. 
          В силу вимог статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
          Зі змісту    статті 224 Господарського кодексу України, що кореспондується із статтею 22 Цивільного кодексу України, вбачається, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
          До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, у відповідності до частини першої статті 225 Господарського кодексу України, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».
          Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
          За правилами статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
          Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що господарським судом першої інстанції вірно зазначено, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання. 
          Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
          Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Протиправна дія чи бездіяльність заподіювача тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками, та є невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань.
          Апеляційний господарський суд зауважує, що для правильного вирішення спору важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування. При заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
          Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17).
          Відповідно до частини першої статті 773 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.
          Аналогічні положення передбачені в частині третій статті 285 Господарського кодексу України, відповідно до якої орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
          За умовами п.3.1 договору орендар зобов`язаний утримувати та експлуатувати отримані в оренду приміщення відповідно до договору та порядку утримання та експлуатації нежитлових приміщень. 
          Орендар приймає на себе ризик випадкової загибелі або випадкового пошкодження отриманих в оренду приміщень (об`єкта оренди), у тому числі і від пожеж.   
          Таким чином, підписання відповідачем договору оренди від 23.12.2008, як орендарем, без будь-яких зауважень, за своїм правовим наслідком породжує для відповідача обов`язок належного виконання своїх договірних зобов`язань щодо забезпечення збереження об`єкта оренди та необхідності вживати заходи для запобігання будь-якого пошкодження та псування орендованого майна.
          Частиною 4 статті 285 Господарського кодексу України встановлено, що орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.
          Згідно з вимогами частин першої, другої статті 779 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
          В акті комісійної перевірки №1 від 04.12.2017, наданого позивачем, зазначено: розкомплектації обладнання - пічи КЄП-400М (Татарстан), дільника, духової шафа (ЕШП-0,8), холодильної камери, системи витяжної вентиляції з електровентилятором 6-ї величини, а також, встановлено відсутність обладнання - машини для розкочування тіста МНРТ 130/600 в кількості 1шт, просіювання борошна (ПМП-230) в кількості 1шт, піддонів з харчової сталі (600х800) в кількості 48 шт, плити газової в кількості 1шт, стелажу (арт.44100) 12-ті ярусного в кількості 1шт, форм для випічки хліба (блок з 4-х форм) в кількості 360 (90) шт, змішувачів в кількості 2 шт, форм для випічки хліба (Ретро) в кількості 50 шт, фляг молочних в кількості 18шт.)
          Посилаючись на результати комісійного обстеження орендованого приміщення пекарні в грудні 2017, оформленого актом комісійної перевірки №1 від 04.12.2017, позивач стверджує про встановлення фактів розукомплектації та відсутності  частини орендованого обладнання, що свідчить про порушення відповідачем умов спірного договору оренди щодо забезпечення повного збереження переданого в користування обладнання.
          Розмір завданих матеріальних збитків позивач підтвердив результатами незалежної оцінки ринкової вартості майна: технологічного обладнання пекарні, яка знаходиться за адресою: с. Голубівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області, що є приватною власністю гр. Осіннього Олега В`ячеславовича , відповідно до якої  ринкова вартість об`єкту оцінки - технологічного обладнання хлібопекарні станом на 14.08.2015 складає 567 428 грн (вартість наявного майна на листопад 2015) - 110 092 грн (залишкова вартість наявного обладнання на грудень 2017) - 32 320 грн (залишкова вартість брухту (розкомплектованого майна)) = 425 016 грн (розмір збитків станом на грудень 2017). Загальна сума збитків 425 016 грн складається з суми збитків в розмірі 216 924 грн (вартість відсутнього майна) та суми збитків в розмірі 208 092 грн (збитки внаслідок розкомплектації обладнання). 
          Розмір збитків був вирахуваний на підставі попередньої інформації про вартість обладнання пекарні, зазначену в звіті незалежної оцінки ринкової вартості майна (технологічного обладнання пекарні), проведеної в серпні 2015 року (дата оцінки - 10.08.2015, дата завершення складання звіту - 14.08.2015). 
          Згідно пункту 1.9 цього звіту, при оцінці обладнання був використаний порівняльний підхід. Відповідно до пункту 1.4 вищезгаданого звіту, при визначенні ринкової (залишкової) вартості обладнання оцінювач виходів з офіційних даних виробників країн СНД, враховував технічний стан, провів аналіз ринку обладнання, яке було у вжитку. Вихідні дані та фото наведені у додатках.
          В якості додатків до звіту з незалежної оцінки ринкової вартості майна: технологічного обладнання пекарні, розташованої за адресою с. Голубівка, Новомосковського району за 2015 рік додані роздруковані оголошення про продаж обладнання.
          Відповідно до положень статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін, зокрема, для визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів.
          Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору (стаття 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").
          За приписами статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
          Частиною 6 статті 9 цього Закону унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10 вересня 2003 №1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.
          Згідно з статтею 12 Закону про оцінку майна та умовами абзацу сьомого пункту 51 Національного стандарту №1 незалежна оцінка майна передбачає складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки. Пункти 56 та 57 Національного стандарту №1 передбачають, що висновок про вартість об`єкта є складовою частиною такого звіту.
          Відповідно до пункту 51 вказаного Національного стандарту незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки,  ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
          Пунктом 53 зазначеного стандарту передбачено, що незалежно від обраних підходів та методів оцінки оцінювач повинен: зібрати та проаналізувати всі істотні відомості про об`єкт оцінки, зокрема вихідні дані про його правовий статус, відомості про склад, технічні та інші характеристики, інформацію про стан ринку стосовно подібного майна, відомості про економічні характеристики об`єкта оцінки (прогнозовані та фактичні доходи і витрати від використання об`єкта оцінки, у тому числі від його найбільш ефективного використання та існуючого використання); проаналізувати існуючий стан використання об`єкта оцінки та визначити умови його найбільш ефективного використання; зібрати необхідну інформацію для обґрунтування ставки капіталізації та (або) ставки дисконту; визначити правові обмеження щодо об`єкта оцінки врахувати їх вплив на вартість об`єкта оцінки; обґрунтувати застосування методичних підходів, методів та оціночних процедур, у разі потреби застосування спеціальних методів оцінки та оціночних процедур (комбінування кількох методичних підходів або методів).
          Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідності до вимог статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
          Стаття 14 Господарського процесуального кодексу України  визначає, що суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. За загальним правилом, збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду.
          Згідно статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.                               Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
          Колегія суддів вважає, що позивачем всупереч статтям 76, 79 Господарського процесуального кодексу України не надано належних та достатніх доказів на підтвердження ринкової вартості неповернутих об`єктів оренди (технологічного обладнання), оскільки з наданого позивачем звіту незалежної оцінки ринкової вартості орендованого майна технологічного обладнання пекарні, розташованої за адресою с. Голубівка, Новомосковського району за 2015, вбачається, що додані роздруковані оголошення про продаж обладнання пекарні викладені в звіті або без зазначення інформації, яка б дозволяла ідентифікувати вказані пропозиції за часом їх розміщення в мережі Інтернет, або датовані листопадом - груднем 2017 року.
          З метою визначення ринкової вартості орендованого майна та вартості робіт щодо відновлення цього майна, ухвалою апеляційного господарського суду від 23.11.2020 призначено у справі судову техніко-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення судового експерта  поставлено наступні питання:
- В чому виражається розкомплектація технологічного обладнання пекарні, яка знаходиться в нежитлових приміщеннях їдальні, що розташована за адресою: с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, а саме: пічі «КЕП-400М» (Татарстан);  дільника; духової шафи (ЕШП-0,8); холодильної камери; системи витяжної вентиляції з електровентилятором 6-ї величини, відповідно до акта комісійної перевірки № 1 від 04 грудня 2017 року у порівнянні з комплектацією підприємства-виробника?
- Чи можлива експлуатація за призначенням наведеного в пункті 1 технологічного обладнання з виявленими недоліками в комплектації?
- Чи можливо відновлення кожного зазначеного в пункті 1 об`єкту технологічного обладнання пекарні? Якщо так, то які саме роботи необхідно виконати, яка вартість відновлювального ремонту по кожному вказаному об`єкту на 04 грудня 2017 року?
- Чи доцільне відновлення кожного з вказаних об`єктів технологічного обладнання?
- Яка ринкова вартість кожного з вказаних в пункті 1 об`єктів технологічного обладнання пекарні з урахуванням експлуатаційного зношення на 04 грудня 2017 року?
- Яка ринкова вартість відсутнього технологічного обладнання пекарні згідно акта № 1 від 04.12.2017, а саме: машини для розкочування тіста МНРТ 130/600; просіювача борошна (ПМП-230);  піддонів з харчової сталі (600х800) в кількості 48 штук; плити газової;  стелажу (арт. 44100) 12-ти ярусного;  форм для випічки хліба (блок з 4-х форм) в кількості 360 (90) штук; змішувачів в кількості 2 штук;  форм для випічки хліба (ретро) в кількості 50 штук;  фляг молочних в кількості 18 штук, станом на 4 грудня 2017 року?          
          Витрати на проведення судової техніко-товарознавчої експертизи покладено на фізичну особу - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича
      Згідно з частинами першої, другої статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
         Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
        У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00) зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури; більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.
          Листом від 28.12.2020 №3583/5378-20/05/20 Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз надіслано на адресу позивача рахунок на оплату експертизи та повідомлено, що у випадку несплати вартості проведення експертизи протягом сорок п`яти календарних днів, ухвала суду буде знята з виконання. 
          Оскільки позивачу було відомо про задоволення його клопотання про призначення судової експертизи і необхідність оплати її вартості, тому позивач мав вживати дії щодо забезпечення своєчасної оплати вартості проведення експертизи
          Листом від 25.03.2020 Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз повідомив апеляційний господарський суд про залишення без виконання ухвали від 23.11.2020, у зв`язку з несплатою вартості виконання висновку.
          Частиною 2 ст.102 Господарського процесуального кодексу України у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
          Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено завдання йому відповідачем збитків у вказаному ним розмірі, оскільки на підставі наявних доказів неможливо встановити наявність понесених збитків.
          При цьому, апеляційний господарський суд враховує, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.
          Враховуючи викладене, приймаючи до уваги неналежність поданих позивачем доказів на підставі яких визначено розмір збитків, та як наслідок відсутність підстав цивільно-правової відповідальності відповідача за договором, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про залишення позовних вимог без задоволення.
          Щодо клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, колегія суддів враховує таке.
          Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), позовна давність - це законне право Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
          Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
          Поняття позовної давності унормовано главою 19 Цивільного кодексу України. Норми про позовну давність мають імперативний характер.
          Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
          Статтею 786 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму.
          Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
          Встановивши факт необґрунтованості позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
           4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
       Аргументи позивача, зазначені в апеляційній скарзі, не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки вони спростовуються викладеними приписами законодавства та встановленими обставинами у справі, і не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.
          Відповідно до статей 275, 277 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції має повноваження змінити рішення у разі встановлення неправильного застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
          Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог. Водночас, у мотивувальній частині рішення суду помилково зазначено  про застосування позовної давності до спірних правовідносин. За таких обставин колегія суддів, керуючись положеннями ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України приходить до висновку щодо наявності підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення та викладення її в редакції цієї постанови з залишенням без змін її резолютивної частини.
           4.5 Розподіл судових витрат
          Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
 Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Осіннього Олега В`ячеславовича задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2020 у справі №904/3737/18 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

Постанова складена у повному обсязі 12.07.2021

       Головуючий                                                                      В.О.Кузнецов
           
       Судді                                                                                     А.Є.Чередко

                                                                                           В.Ф.Мороз