Справа № 991/4493/21
Провадження 1-кс/991/4554/21

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД 

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року                                                                                 м.Київ 

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність директора Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність директора Національного антикорупційного бюро України (далі – НАБУ) ОСОБА_4 щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) відомостей, викладених у заяві ОСОБА_3 від 22.06.2021 року про злочин, в якій він просить:
- визнати незаконними дії директора НАБУ ОСОБА_4  щодо невнесення заяви ОСОБА_3  від 22.06.2021 року про злочин до ЄРДР;
- зобов`язати директора НАБУ ОСОБА_4 внести до ЄРДР відомості, викладені в зазначеній заяві, розпочати досудове розслідування;
- ухвалою суду тимчасово відсторонити терміном на два місяці суддю Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням судді до кримінальної відповідальності слідчими Служби безпеки України за ст.ст. 191, 358, 364 КК України;
- ухвалою суду оголосити в розшук і накласти арешт на майно, яке належало ОСОБА_6 ;
- ухвалою суду закрити провадження у судових справах № 159/2108/18 та № 159/3490/20;
- зобов`язати директора НАБУ ОСОБА_4 невідкладно вилучити судові справи № 159/2108/18 та № 159/3490/20, які знаходяться в Ковельському міськрайонному суді Волинської області.
Скарга мотивована тим, що 22.06.2021 ОСОБА_3 направив до НАБУ на ім`я директора НАБУ ОСОБА_4 заяву від 22.06.2021 про кримінальні правопорушення, яка отримана НАБУ, однак, відомості за вказаною заявою, у порушення вимог ст. 214 КПК України, до ЄРДР не внесено. 
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 06.07.2021 провадження за вищезазначеною скаргою відкрито.
Особа, яка звернулась зі скаргою, – ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`явився, подав заяву (Вх. № ЕП-6870/21-Вх від 06.07.2021), в якій доводи скарги підтримав, просив задовольнити та провести її розгляд за його відсутності за наявними у справі доказами.
Представник особи, бездіяльність якої оскаржується, – НАБУ про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду не з`явився, подав письмові пояснення (Вх. № ЕП-6947/21-Вх від 08.07.2021), в яких зазначено, що до НАБУ надійшла заява ОСОБА_3 від 22.06.2021 та була зареєстрована за Вх. № Б-7949 від 24.06.2021. У вказаній заяві не наведено достатніх об`єктивних даних та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення суддею Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 кримінального корупційного правопорушення, здійснення досудового розслідування якого віднесено до підслідності детективів НАБУ. З огляду на викладене, просить у задоволенні скарги відмовити та розглянути справу без участі представника НАБУ.
Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Враховуючи положення статті 306 КПК України, та з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд скарги за відсутності особи, яка подала скаргу, та представника особи, бездіяльність якої оскаржується.
У зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування кримінального провадження в суді за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Дослідивши зміст скарги, додані до неї матеріали та письмові пояснення представника НАБУ, слідчий суддя дійшов до наступних висновків. 
Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;
Згідно з положеннями ст. 33-1 КПК України, Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці статті 45 Кримінального кодексу України, статтями 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.
Слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті.
Інші суди, визначені цим Кодексом, не можуть розглядати кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду (крім випадку, передбаченого абзацом сьомим частини першої статті 34 цього Кодексу).
У примітці до ст. 45 КК України зазначено, що корупційними кримінальними правопорушеннями відповідно до цього Кодексу вважаються: 
а) кримінальні правопорушення, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410 КК України, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем;
б) кримінальні правопорушення, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368-369-2 КК України.
Відповідно до ч. 2 статті 33-1 КПК України, слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті.
Частиною 1 статті 306 КПК України передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
Аналіз вказаних положень закону дає підстави зробити висновок, що до Вищого антикорупційного суду, окрім іншого, оскаржується бездіяльність уповноважених осіб НАБУ, яка полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення після отримання заяви про кримінальне правопорушення щодо складів злочинів, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду.
Слідчим суддею встановлено, що заявник оскаржує бездіяльність директора НАБУ ОСОБА_4 щодо невнесення до ЄРДР відомостей про можливе вчинення суддею Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених статтями 191, 364 КК України, що відповідає умовам, встановленим ч. 1 ст. 33-1 КПК України з урахуванням п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, та відноситься до підсудності Вищого антикорупційного суду, а також кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, яке, відповідно до ст. 33-1 КПК України, не відноситься до підсудності Вищого антикорупційного суду.
Згідно з абз. 3 п. 20-2 Перехідних положень Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, у разі об`єднання в одному провадженні матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких є кримінальні провадження, підсудні Вищому антикорупційному суду, судове провадження здійснює Вищий антикорупційний суд, якщо виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, які не віднесені до підсудності цього суду, може негативно вплинути на повноту судового розгляду.
З огляду на зазначене, слідчий суддя дійшов до висновку про здійснення судового провадження щодо розгляду скарги ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п. 2 Глави 1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора 30.06.2020 № 298, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
За ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Таким чином, положення ст. 214 КПК України, перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст.2 та ст. 11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.
Так, відповідно до вимог ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Тобто, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про кримінальне правопорушення є наявність у таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення, що підтверджують реальність конкретної події такого кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Такими даними є посилання у заяві або повідомленні про кримінальне правопорушення на фактичні обставини, що підтверджують наявність складу відповідного кримінального правопорушення.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Судовим розглядом встановлено, що у своїй заяві ОСОБА_3 , посилаючись на протиправність дій судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_7 та інших осіб, стверджує, що здійснення ним розгляду позовної заяви ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно, де ОСОБА_3 є відповідачем, спрямоване на заволодіння майном його загиблого брата ОСОБА_6 колишньою дружиною ОСОБА_8 , що свідчить про вчинення суддею кримінальних правопорушень, передбачених статтями 191, 358, 364 КК України.
Зазначена заява зареєстрована НАБУ за Вх. № Б-7949 від 24.06.2021 (а.с. 83).
Станом на день розгляду скарги відомості про наведені в даній заяві обставини до ЄРДР не вносилися.
Об`єктивна сторона злочину – це сукупність ознак, які визначають зовнішню сторону злочину і характеризують суспільно-небезпечне діяння (дію або бездіяльність), його негативні наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками, який обумовив настання останніх, а також місце, час, обстановку, спосіб, знаряддя та засоби вчинення злочину.
Таким чином, до ЄРДР, крім іншого, вноситься інформація про сукупність ознак, які свідчили б про вчинення того чи іншого злочину, і дали змогу кваліфікувати дії або бездіяльність, про яку йдеться в повідомленні про злочин, за відповідними статтями Кримінального кодексу України (склад злочину).
При цьому, об`єктивна сторона злочину має три обов`язкові ознаки: 1) діяння – певні дії або бездіяльність суб`єкта; 2) наслідки, що виявляються у завданні шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам; 3) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Відсутність хоча б однієї із зазначених ознак свідчить про відсутність складу злочину.
Стаття 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність за привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем.
З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 191 КК України, може бути вчинений у формі: 1) привласнення чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні; 2) розтрати такого майна зазначеною особою (ч. 1 ст. 191); 3) привласнення, розтрати або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191).
Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене особі чи було в її віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні особи, яка була наділена правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем має місце тоді, коли службова особа незаконно обертає чуже майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи при цьому своє службове становище. Його особливістю є те, що, на відміну від привласнення чи розтрати, предметом заволодіння чужим майном шляхом службового зловживання може бути і майно, яке безпосередньо не було ввірене особі чи не перебувало в її віданні. У зазначений спосіб особа може заволодівати майном, щодо якого в силу своєї посади вона наділена правомочністю управління чи розпорядження майном через інших осіб. Тобто вона має певні владні повноваження щодо впливу на осіб, яким це майно ввірено чи перебуває у їх віданні. 
Заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем слід відмежовувати від зловживання владою або службовим становищем, яке вчинюється з корисливих мотивів і утворює склад злочину, передбаченого ст. 364 КК України. Зловживання службовою особою своїм службовим становищем при вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191, виступає способом заволодіння чужого майна і таким чином утворює спеціальний склад службового зловживання. При корисливому зловживанні владою або службовим становищем, відповідальність за яке передбачена ст. 364, службова особа не заволодіває чужим майном, а, діючи всупереч інтересам служби і протиправно отримуючи вигоду зі свого службового становища, заподіює власникові майна майнову шкоду.
Стаття 364 КК України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення такого кримінального правопорушення як зловживання владою або службовим становищем.
Зловживання владою характеризується як вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою, яка є представником законодавчої, виконавчої чи судової влади, своїх повноважень і можливостей щодо пред`явлення вимог і прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними або юридичними особами. Зловживання службовим становищем – це вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою своїх повноважень і можливостей, пов`язаних із займаною посадою.
Кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, є спричинення таким злочином тяжких наслідків.
Крім того, суб`єкт злочину, передбаченого статтею 364 КК України, – спеціальний, а саме службова особа, визначення якої зазначено у примітці 1 до статті 364 Кримінального кодексу України.
Згідно Примітки 1 до ст. 364 КК України, службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.
Отже, виходячи з положень ст. 364 КК України, дана стаття передбачає відповідальність саме за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Стаття 358 КК України передбачає кримінальну відповідальність за підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів.
Об`єктивна сторона злочину виражається у таких формах: 1) підроблення посвідчення або іншого офіційного документа з метою використання його підроблювачем чи іншою особою ; 2) збут такого документа; 3) виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з метою використання його підроблювачем чи іншою особою; 4) їх збут; 5) використання завідомо підробленого документа – будь-якою особою (ч. 1, ч. 4 ст. 358 КК України – загальний суб`єкт); 6) складання завідомо підроблених офіційних документів, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків; 7) видача таких документів; 8) підроблення з метою використання або збуту посвідчень, інших офіційних документів, що складені у визначеній законом формі та містять передбачені законом реквізити; 9) виготовлення підроблених офіційних печаток, штампів чи бланків з метою їх збуту; 10) їх збут; 11) збут завідомо підроблених офіційних документів, у тому числі особистих документів особи (ч. 3 ст. 358 КК України – спеціальний суб`єкт).
Так, в своїй заяві від 22.06.2021 ОСОБА_3 кваліфікує діяння судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 за статтями 191, 358, 364 КК України, однак у заві відсутні передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України відомості та фактичні обставини, які могли б свідчити про вчинення вказаних кримінальних правопорушень.
Сумніви ОСОБА_3 щодо законності дій судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 при здійсненні ним розгляду позовної заяви ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно, де ОСОБА_3 є відповідачем, не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за статтями 191, 358, 364 КК України. Припущення заявника про власну заінтересованість судді або його заінтересованість в інтересах іншої сторони при розгляді зазначеної справи ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні до зазначених у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 22.06.2021 обставин, оскільки злочинність дій судді не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому, підстав для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування не вбачається.
Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Крім того, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя затриманий або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.
Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що невнесення уповноваженою особою НАБУ до ЄРДР відомостей, викладених у заяві ОСОБА_3 від 22.06.2021, відповідає положенням ч. 1 ст. 214 КПК України, ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України та п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 № 139, оскільки викладені у зазначеній заяві обставини не свідчать про вчинення суддею Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених статтями 191, 358, 364 КК України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення даної скарги.
На підставі викладеного, керуючись статтями 303, 306-307, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. 

СЛІДЧИЙ СУДДЯ                                                                                      ОСОБА_9