ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 вересня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/8193/17
Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1063/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                  суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.
                                   секретар: Позняк О.М.    
Позивач, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 
Відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 
Позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення (суддя Логвіна Т.В.), ухвалене о 10 год. 00 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 27 травня 2021 року,   
                                  В С Т А Н О В И В:
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 за вказаною адресою. Позов мотивовано тим, що позивачка є переможцем електронних торгів, проведених 22.06.2017 року ДП «Сетам», з реалізації нерухомого майна, а саме: предмету іпотеки - чотирикімнатної квартири загальною площею 61,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спірна квартира належить на праві власності позивачці на підставі свідоцтва про право власності від 14 липня 2017 року, що видано на підставі Акту про реалізацію предмету іпотеки. За доводами ОСОБА_1 , незважаючи на втрату свого права власності, відповідачі продовжують у спірній квартирі проживати, створюють перешкоди позивачці у користуванні її власністю та своїми протиправними діями порушують права позивачки на недоторканність та вільне користування своєю власністю, забороняють позивачці та її сім`ї потрапити до придбаної квартири. ОСОБА_1 вказує, що згідно з довідкою про склад сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 01.07.2017 року, тобто вже після проведення електронних торгів. Також позивачка вважає, що оскільки право власності і відповідно право користування відповідачів квартирою припинилось з моменту виконання виконавчого листа шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах та в подальшому проведення електронних торгів, то припинилось і право користування цією квартирою у осіб, які є членами сім`ї власників, а також неповнолітнім ОСОБА_4 .
У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 , надавши їй ключі від вхідних дверей квартири. Позов мотивовано тим, що позивачка була співвласником спірної квартири. 26 серпня 2017 року, коли позивачки за зустрічним позовом та її матері не було вдома, у порушення встановленого порядку до квартири проникли ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і два поліцейських, які пізніше викинули речі на вулицю (сходовий майданчик), змінили замки, після чого позивачка і її матір не можуть потрапити до житла. ОСОБА_3 вважає такі дії незаконними і такими, що порушують її право на користування квартирою, оскільки рішення про її виселення нема. За доводами позивачки за зустрічним позовом, квартира набута у власність під час приватизації, отже відповідно до ч.2 ст.109 УРСР громадян неможливо виселити з неї без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено; усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод  у користуванні  квартирою шляхом вселення - відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Також суд дійшов висновку, що жодних вимог про виселення позивачем за первісним позовом не подавалося, оскільки відповідачі за первісним позовом в зазначеній квартирі вже тривалий час не проживали і не проживають наразі, а є лише зареєстрованими за цією адресою, що перешкоджає позивачеві здійсненню свого права власності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічний позов - задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не розглянув істотну та важливу обставину, на яку посилалась ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові, а саме те, яким незаконним шляхом ОСОБА_1 заволоділа спірною квартирою, яка є єдиним житлом апелянта, її неповнолітнього сина та матері. Позивачка за зустрічним позовом вважає, що суд першої інстанції проігнорував порушені права відповідачів за первісним позовом на житло, не надав належної правової оцінки незаконності отримання позивачкою житла у власність та способу проникнення ОСОБА_1 до спірного житла, що є визначальним у даній справі. ОСОБА_3 звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана колишніми власниками не за рахунок іпотеки, отже наявність передбачених законом підстав для виселення колишнього власника із зазначеного будинку (квартири) без надання йому іншого постійного житла є помилковим висновком суду. Крім того, позивачка за зустрічним позовом просить прийняти до уваги, що її син ОСОБА_4 має право на проживання у вказаній квартирі з моменту народження, незважаючи на час реєстрації місця проживання, що залишилось поза увагою та оцінкою суду першої інстанції. ОСОБА_3 посилається, що спірна квартира була примусово реалізована у порушення встановленого Законом порядку реалізації об`єкта спільної часткової власності без урахування та дотримання наданих Законом України «Про іпотеку» прав майновому поручителю ОСОБА_3 та була змінена правова природа спірної квартири, а саме набувач ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру з порушенням прав і законних інтересів майнового поручителя ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивачка за первісним позовом вказує, що реєстрація відповідачів та неповнолітньої дитини в квартирі порушує її права на користування та розпорядження квартирою, покладає на неї додаткові матеріальні затрати по сплаті комунальних послуг. За доводами ОСОБА_1 , право користування відповідачами спірною квартирою припинилося, оскільки припинилося їх право власності на вказану квартиру з моменту виконання виконавчого листа. Позивачка за первісним позовом посилається, що ОСОБА_3 самоправно зареєструвала без згоди нового власника неповнолітнього сина, а тому встановлений ч.2 ст.109 ЖК УРСР порядок виселення з одночасним наданням іншого постійного житла на них взагалі поширюватися не може, оскільки стосується захисту лише законних прав осіб, що виселяються з іпотечного житла, на яке звернуто стягнення і придбаного не за рахунок кредитних коштів. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 тривалий час не проживали і не проживають, нею не користувалися, що підтверджується, зокрема копією акту КП «ЖЕК-13» від 29.08.2017 року. Позивачка за первісним позовом вважає безпідставними твердження ОСОБА_3 про необхідність реального виділу її частки з майна, зважаючи на те, що вона була майновим поручителем позичальника, а в іпотеку банківській установі було передано спірну квартиру. Також ОСОБА_1 вказує, що проведення прилюдних торгів відбулося з дотриманням положень Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, що вже неодноразово доводилося у судах по інших справах за позовними заявами ОСОБА_3 . 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає. 
По справі встановлено, що 22 червня 2017 року відбулися електронні торги з продажу предмету іпотеки: чотирикімнатної квартири, загальною площею 61,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-14 т.1). Переможцем торгів стала ОСОБА_1 .
На підставі Акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого в.о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 14 липня 2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтво, яким посвідчено її право власності на вищевказану квартиру (а.с.15-16 т.1), і внесено відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17 т.1).
Згідно з довідкою Чернігівської міської ради станом на 18 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.20 т.1).
08 серпня 2017 року за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за фактом самовільного виселення ОСОБА_2 з приміщення кв. АДРЕСА_1 (ст.356 КК України 2001) (а.с.20 т.3). 
15 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за заявою ОСОБА_2 щодо незаконних дій службових осіб Головного територіального уравління юстиції у Чернігівській області (ст.367 ч.1 КК України) (а.с.130 т.2).
Також 22 серпня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за фактом незаконного виселення з житла (ст.162 ч.1 КК України) (а.с.129 т.2). 
29 жовтня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за заявою ОСОБА_2 за фактом внесення недостовірних відомостей в документи та надання неправдивих показів при розгляді цивільної справи судом (ст.366 ч.1 КК України 2001) (а.с.24 т.3). 
04 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості щодо неналежного виконання службових обов`язків службовими особами ЦВ ДВС, ДП «Сетам» та АТ «Ощадбанк» при реалізації майна заявника (а.с.23 т.3).
02 березня 20210 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 було внесено відомості за фактом вчинення шахрайських дій відносно майна ОСОБА_2 (ст.190 ч.1 КК України 2011) (а.с.25 т.3).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ДП «Сетам» Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних (електронних) торгів з продажу предмета іпотеки, а також протоколу проведення електронних торгів та акту про проведені електронні торги відмовлено (а.с.135-138 т.1).
Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 вересня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Калітника Павла Івановича, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», відмовлено.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ДП «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м.Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання недійсними електронних торгів та визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів відмовлено (а.с.65-69 т.2).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 травня 2019 року вищевказане рішення суду скасовано і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с.70-78 т.2). 
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах ОСОБА_4 до ДП «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м.Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів, скасування Свідоцтва про право власності відмовлено (а.с.44-50 т.2).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 червня 2019 року вищевказане рішення суду змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на застосування строків позовної давності, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.51-64 т.2).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м. Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту про проведення електронних торгів та скасування свідоцтва про право власності відмовлено (а.с.100-108 т.2).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року вищевказане рішення суду змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а.с.109-119 т.2).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ДП «Сетам», Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_1 , АТ «Державний ощадний банк України», Управління державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування свідоцтва, відмовлено (а.с.155-168 т.2).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Законом України від 22 вересня 2011 року  № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні  стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц висловила правову позицію, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Також у вказаній постанові зазначено, що державний виконавець зобов`язаний надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.
Наявними у даній справі судовими рішеннями встановлено, що 23 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №117, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в сумі 208860 грн зі сплатою 18% річних за користування кредитом та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 23 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , яка є майновим поручителем позичальника, був укладений іпотечний договір, за яким іпотекодавці передали в іпотеку банківській установі предмет іпотеки - 4-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві приватної власності у рівних частках кожному. 
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 01 жовтня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перед ВАТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії від 23.05.2008 №117 в розмірі 252833 грн 98 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення судом було видано виконавчий лист, в ході виконання якого 22 червня 2017 року і було проведено електронні торги з продажу вищевказаної квартири.  
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в рівних частинах (а.с.121 т.1). Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з реєстраційним посвідченням Чернігівського МБТІ частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована 1/2 частина за ОСОБА_2 на праві колективної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 21.02.2002 року №3-191, угода про прозподіл спадкового майна від 21.01.2002 року №3-193 (а.с.122 т.1).
21 червня 2017 року ОСОБА_3 зверталася із заявою до ДП «Сетам», в якій просила довести до відома потенційних покупців спірної квартири, що у квартирі проживають інвалід 2 групи, дитина 6 років та хвора на онкологію пенсіонерка (а.с.217 т.1). Також вказувала, що не закінчена низка судів, в яких з`ясовується законність дій виконавців.
До заявки на реалізацію арештованого майна Центральним відділом державної виконавчої служби м.Чернігова було додано копію довідки КП «ЖЕК-13» ЧМР про склад сім`ї №684 від 23.02.2017 (а.с.184-185 т.1).
Оскільки спірне іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, то станом на час продажу предмета іпотеки існувала заборона виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення, відповідно існує обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що за відсутності підстав для виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення, позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та усунення їй перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачі за первісним позовом в зазначеній квартирі вже тривалий час не проживали, а лише є зареєстрованими за цією адресою. 
ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві було заявлено вимоги про її вселення у зв`язку з насильницьким виселенням її із спірної квартири.
Як свідчать фотографії на а.с.206-214 т.1, у спірній квартирі наявні речі домашнього вжитку, побутова техніка.
Згідно з Актом від 20 вересня 2017 року ОСОБА_2 було передано майно, яке перебувало в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.222 т.1).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не втрачала інтересу до спірної квартири, про що свідчать її позовні заяви та численні скарги і заяви до правоохоронних органів з приводу незаконного виселення її з житла (а.с.11-25 т.3). 
29 серпня 2017 року комісією у складі майстра КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради та ОСОБА_1 складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, а саме про те, що ОСОБА_2 не проживає з травня 2007 року, ОСОБА_3 не проживає з березня 2012 року, ОСОБА_4 ніколи не проживав (а.с.134 т.1).
Проте, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти до уваги вказаний акт на підтвердження факту не проживання відповідачів за первісним позовом у спірній квартирі, оскільки його було складено 29 серпня 2017 року, тобто вже після подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду (згідно з поштовим конвертом на а.с. 21 т.1 - 21 серпня 2017 року).
Таким чином, оскільки апеляційним судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана не за рахунок кредитних коштів, а в порядку приватизації, проте в порушення вимог закону ОСОБА_3 фактично було виселено із вказаного житла без надання іншого, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для вселення ОСОБА_3 є помилковим.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 і про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами 1, 2, 6 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За подання зустрічної позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 704,80 грн. 
Оскільки ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то у зв`язку із задоволенням позовних вимог зустрічної позовної заяви судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.
За оскарження рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 відповідачці за первісним позовом належало сплатити 1920 грн судового збору, а в частині відмовлених позовних вимог зустрічного позову - 1057,20 грн. 
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, то судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 2977,20 грн належить стягнути з ОСОБА_1 на користь держави.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                                      
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2021 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.
Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення, надавши ключі від вхідних дверей квартири.    
Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 704 грн 80 коп., а також 2977 грн 20 коп. за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: