УХВАЛА
                                                                                       
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 643/17980/18
провадження № 61-5434св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», підписану адвокатом Августовою Мариною Владиславівною, на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року в складі судді Довготько Т. М. та на постанову Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року в складі колегії суддів Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Історія справи
 
У грудні 2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним. 
 
Позов мотивовано тим, що 28 грудня 2007 року позивач та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №6807С135, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 1 694 258,49 грн з кінцевим терміном погашення до 27 грудня 2026 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір № 68708Z35, за умовами якого позичальник передала банку в іпотеку житловий будинок під літ. «Д-2» з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою. 
 
Банк зазначав, що накладення заборони на відчуження предмета іпотеки зареєстровано нотаріусом в реєстрі 10 грудня 2008 року за № 6203 та № 6204, однак 30 червня 2016 року ОСОБА_3 , незважаючи на наявність заборони відчуження та відсутність згоди іпотекодержателя, відчужила вказаний житловий будинок ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 30 червня 2016 року. В подальшому 06 липня 2016 року ОСОБА_4 відчужив предмет іпотеки ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, 05 травня 2017 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_1 , яка є кінцевим набувачем спірного нерухомого майна.
 
Банк указував, що ОСОБА_2 , отримавши у власність нерухоме майно, обтяжене іпотекою, набула статусу іпотекодавця на підставі положень статті 23 Закону України «Про іпотеку». При цьому відповідачка не дотримала положень статті 586 ЦК України та статті 9 Закону України «Про іпотеку» щодо обов`язкового одержання згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки. Банк уважав, що договір купівлі-продажу від 05 травня 2017 року є недійсним з підстав, передбачених у статтях 203, 215 ЦК України та статті 12 Закону України «Про іпотеку», оскільки зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства.
 
З огляду на викладене банк просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою з кадастровим номером 6310137500:04:004:0001, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 травня 2017 року за реєстровим № 608.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір купівлі продажу, укладений 05 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а також вчинений у формі, встановленій законом. Суд також прийняв до уваги, що заборона з відчуження житлового будинку та земельної ділянки на момент укладення оспорюваного договору була припинена.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що на момент укладення оспорюваного правочину нерухоме майно не було обтяжене іпотекою, а тому договір купівлі-продажу не суперечить актам цивільного законодавства. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що банк пред`явив позовні вимоги лише про визнання останнього правочину щодо відчуження предмета іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , з якими договірних відносин позивач не мав. Тобто, позивач не довів, що в разі задоволення позову відбудеться поновлення прав банку як іпотекодержателя спірного нерухомого майна.
 
Аргументи учасників справи
 
20 березня 2020 року позивач подав до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосування норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
-  ОСОБА_2 , отримавши у власність нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, набула статусу іпотекодавця, а тому не мала права відчужувати спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_1 без отримання згоди іпотекодержателя;
- суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, зокрема щодо наявності первинного запису про державну реєстрацію іпотеки та заборони відчуження, а також судовому рішенню про задоволення позову банку до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки;
- припинення записів у державних реєстрах про обтяження нерухомого майна здійснено внаслідок незаконних дій ОСОБА_3 , що є предметом розгляду в суді в порядку кримінального судочинства в справі № 643/7350/19;
- відсутність у державному реєстрі запису про обтяження нерухомого майна не свідчить про припинення іпотеки.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2020 року зазначено, що позивач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційний суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 6-1534цс16 та від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1685цс16.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 28 грудня 2007 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є позивач у справі, та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №6807С135, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 1 694 258,49 грн з кінцевим терміном погашення до 27 грудня 2026 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір № 68708Z35, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. 10 грудня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №6202, предметом іпотеки за яким є житловий будинок літ. «Д-2» з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка за цією ж адресою.
 
Державна реєстрація заборони на відчуження предмета іпотеки проведена 10 грудня 2008 року за №6203 та №6204.
 
Відповідно до пункту 1.8. іпотечного договору відчуження предмета іпотеки дозволяється лише за письмовою згодою іпотекодержателя.
 
30 червня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «Д-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки.
 
06 липня 2016 року ОСОБА_4 відчужив зазначене майно ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, 05 травня 2017року уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки.
 
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 січня 2019 року державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та заборони його відчуження проведена в 2016 році.
 
Позиція Верховного Суду
 
У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
 
У справі, що переглядається, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про визнання договору купівлі-продажу недійсним, посилаючись на те, що предметом оспорюваного правочину є іпотечне майно, яке було відчужено без згоди іпотекодержателя. 
 
Встановлені фактичні обставини:28 грудня 2007 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №6807С135, на забезпечення виконання зобов`язань за яким підписали іпотечний договір № 68708Z35, предметом іпотеки за яким є житловий будинок літ. «Д-2» з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка за цією ж адресою. Державна реєстрація заборони на відчуження предмета іпотеки проведена 10 грудня 2008 року за №6203 та №6204; 30 червня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «Д-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки; 06 липня 2016 року ОСОБА_4 відчужив зазначене майно ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, 05 травня 2017року уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки; відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 січня 2019 року державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та заборони його відчуження проведена в 2016 році, у зв`язку з чим банк звернувся до правоохоронних органів щодо безпідставної реєстрації припинення обтяження.
 
У справі № 6-1685цс16 ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що спірні нежилі приміщення було відчужено арбітражним керуючим ФОП ОСОБА_2 на користь ТОВ «Еквенто», оскільки на підставі ухвали господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року було скасовано обтяження нерухомого майна банкрута ФОП ОСОБА_2 та вилучено записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Банк, будучи кредитором фізичної особи ОСОБА_2, кредиторських вимог до боржника ФОП ОСОБА_2 не заявляв, а арбітражним керуючим не було повідомлено банк про факт та підстави відчуження майна, переданого в іпотеку банку.
 
Встановлені фактичні обставини: АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 07 лютого 2008 року уклали договори відновлювальної кредитної лінії, на забезпечення виконання зобов`язань за якими було також укладено іпотечний договір НОМЕР_4, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчене будівництвом вбудоване приміщення другого поверху житлового будинку. 07 лютого 2008 року до реєстрів речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено відомості про обтяження іпотекою майнових прав ОСОБА_2 на вищевказані незакінчені будівництвом приміщення. Постановою господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року ФОП ОСОБА_2 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого ОСОБА_3, а ухвалою господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року скасовано обтяження нерухомого майна банкрута - ФОП ОСОБА_2 та вилучено записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 16 серпня 2012 року в рамках ліквідаційної процедури відбувся аукціон з продажу майна ОСОБА_2, внаслідок якого згідно договору купівлі-продажу від 16 серпня 2012 року, укладеному між ліквідатором ОСОБА_3, що діяв в інтересах ФОП ОСОБА_2, та TOB «Еквенто», товариство придбало належні ОСОБА_2 нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 55а) офіс загальною площею 196,20 кв. м, які розташовані в м. Києві по АДРЕСА_1 корп. 6 (літ. А) . Постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року скасовано постанову господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року, провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 припинено. Ухвалою господарського суду Одеської області від 28 лютого 2013 року скасовано заходи, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року, зокрема, щодо скасування обтяження іпотекою майнових прав ОСОБА_2 на вищезазначене незакінчене будівництвом вбудоване приміщення. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2013 року, укладених між ТОВ «Еквенто» та ОСОБА_7, продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення № 59, загальною площею 140,5 м? та нежитлове приміщення № 60, загальною площею 55,7 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а у подальшому нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 28 березня 2015 року перейшло до ОСОБА_1.
 
Висновок суду касаційної інстанції: Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Відтак, суди при ухваленні рішень у даній справі помилково розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та фактично ототожнили ці поняття, не звернувши уваги, що обтяження тягне за собою лише право обмеження розпорядженням майном. Разом з тим, у позовних вимогах ПАТ «Укрсоцбанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за банком в рахунок погашення заборгованості, що передбачено пунктом 4.5.3 договору іпотеки НОМЕР_4 від 7 лютого 2008 року, однак суди не встановили чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно, чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, у зв`язку з відмінним теперішнім власником майна ОСОБА_1 від іпотекодавця за договором від 7 лютого 2008 року ОСОБА_2, чи відмінний на даний час обсяг майна від того, що передавалося в іпотеку відповідно до вищезазначеного договору та чи встановлено його теперішню ринкову вартість.
 
Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1685цс16, на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.
 
У касаційній скарзі позивач посилається також на неврахування судами висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 6-1534цс16, а саме: «у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили».
 
У пункті 4 частини першої статті 396 ЦПК України вказано, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) здійснено відступ від змісту висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 6-1534цс16, шляхом їх конкретизації та зазначено, що: «скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом установлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1685цс16 та на які посилалася особа в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, а від змісту висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 6-1534цс16, Велика Палата Верховного Суду здійснила відступ, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.
 
Керуючись статтями 260, 396, 400, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
Закрити касаційне провадження в справі № 643/17980/18 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», підписаною адвокатом Августовою Мариною Владиславівною, на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі № 6-1534цс16 та від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1685цс16.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                         І. О. Дундар
 
                                                                                         М. М. Русинчук
 
                                                                                          М. Ю. Тітов