П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/1760/21-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Комар П.А. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

30 серпня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  08 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про  визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якому просив:
-визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у Вінницькій області, викладену в листі від 09.11.2020 № 4776-4865/3-02/8-0200/20 щодо проведення перерахунку пенсії відповідно до  ч.1 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи", як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, військовослужбовцю;
-зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області провести перерахунок пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням архівної довідки № 3-24-47421-24-30,  3-24-47424-24-30, 3-24-47426/24-30 від 13.06.2016 та Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс, від 23.05.1986 № 1031-рс.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що   ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.07.1993, виданого Вінницькою облдержадміністрацією є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії.
За змістом довідки Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату від 02.04.2019 № 728, позивач проходив строкову службу в лавах Збройних сил СРСР в період з 13.05.1982  по 15.05.1984.
В період з 14.08.1987 по 30.09.1987 ОСОБА_1 призваний на спеціальні військові збори у військову частину НОМЕР_2 , де приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до записів у військовому квитку серії НОМЕР_3 , позивач в період з 14.08.1987 року по 30.09.1987 в складі військової частини 43187 року під час проходження спеціальних військових зборів приймав участь у ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС. Відповідний запис завірений підписом начальника штабу підполковником Яким та штампом військової частини НОМЕР_2 . Доза опромінення - 9,304 бер.
Вищезазначені відомості додатково підтверджуються архівною довідкою від 15.06.2016 № 1207/06-33-2/02-1 галузевого державного архіву Міністерства оборони України та архівною довідкою від 23.03.2016 № 2/53079, згідно яких ОСОБА_1 знаходився в списку військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , яка виконувала особливо важливе урядове завдання по ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС.
Крім того, відповідно до довідки Вінницького виробничо-художнього об`єднання «Вінничанка» від 29.04.1993 № 7/7-313, ОСОБА_1  на підставі наказу від 13.08.1987 №83-к направлений до військового комісаріату на ліквідацію аварії на Чорнобильській АЕС.
30.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення з 01.10.2017 перерахунку пенсії як військовослужбовцю, з урахуванням Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс, від 23.05.1986 № 1031 та архівної довідки №2/12977 від 17.05.2016, №7/7-313 від 29.04.1993.
Листом від 09.11.2020 №4776-4865/З-02/8-0200/20 Управління повідомило ОСОБА_1 , що в матеріалах пенсійної справи міститься архівна довідка встановленого зразка від 13.06.2016 №3-24-4721, видана архівним відділом Вінницької міської ради за період роботи з 1984 по 2000 роки, відповідно до якої і проводиться розрахунок пенсії позивача. Перерахунок пенсії на умовах двоскладової формули може бути здійснений на підставі довідки встановленого зразка про заробітну плату. Іншого чинним законодавством не передбачено.
Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на ч.4 ст.78 КАС України, виходив із того, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вже був предметом спору у справі № 120/1728/19-а, за результатами розгляду якої суд дійшов висновку, що позивач права на такий перерахунок не має. 
Водночас, суд першої інстанції зазначив, що саме роботодавець повинен видати позивачеві довідку про розмір грошового забезпечення за спірний період лише на підставі даних розрахункового листа та з урахуванням розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 та від 23.05.1986 №1031-рс, відтак підстави для перерахунку пенсії на підставі архівної довідки відсутні. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 46 Конституції України унормовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовані Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, який створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення
Положеннями ст. 1 Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
Тобто, метою Закону є захист громадян, які постраждали внаслідок: Чорнобильської катастрофи; інших ядерних аварій та випробувань; військових навчань із застосуванням ядерної зброї.
Статтею 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено види пенсій, підстави їх призначення та розмір пенсій, що призначаються військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Так, частиною 1 статті 59 вказаного Закону встановлено, що пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.
Статтею 10 Закону №796-XII встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до примітки до вказаної статті до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
Із системного аналізу вказаних норм права вбачається, що військовозобов`язані, призвані на військові збори для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є військовослужбовцями.
Факт проходження позивачем військових зборів для участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме-копією військового квитка серії НОМЕР_3 ,  архівною довідкою від 15.06.2016 № 1207/06-33-2/02-1 галузевого державного архіву Міністерства оборони України та архівною довідкою від 23.03.2016 № 2/53079 та довідкою Вінницького виробничо-художнього об`єднання «Вінничанка» від 29.04.1993 № 7/7-313.
Слід також зазначити, що у період перебування позивача на військових зборах під час ліквідації наслідків на ЧАЕС діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII "Про загальний військовий обов`язок".
Відповідно до ст. 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.
За правилами ст. 7-9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.
Солдати, матроси, сержанти, які вислужили встановлені законом терміни дійсної військової служби, звільняються в запас Збройних Сил України.
Служба в запасі полягає в проходженні короткострокових навчальних та перевірочних зборів, тривалість та періодичність яких регламентовані законом. За робітниками, службовцями та колгоспниками, покликаними на збори, зберігаються займана посада (робота) і зарплата за місцем роботи.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на перерахунок та виплату пенсії відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи", як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії.
Стосовно позиції суду першої інстанції та аргументів відповідача з приводу того, що вирішення  питання щодо наявності у ОСОБА_1 права на перерахунок та виплату пенсії відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи" неможливе в рамках розгляду даної справи, оскільки останнє було предметом розгляду справі № 120/1728/19-а, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 №120/1728/19-а, на яку посилається суд першої інстанції, зокрема зазначено, що на позивача, який є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС  поширюється статус військовослужбовця, в розумінні ст.59 Закону України №796-ХІІ, проте він не є особою з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби, а тому у відповідача були відсутні підстави для перерахунку позивачу розміру пенсії відповідно до ст. 59 Закону України №796-XII виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Тобто, спір у справі № 120/1728/19-а стосуються наявності у позивача права на отримання пенсії відповідно до ч.3 ст.59 Закону №796-XII, якою передбачено призначення  військовослужбовцям пенсії по інвалідності, тоді як предметом позову у справі № 120/1760/21 є перерахунок пенсії з урахуванням архівних довідок № 3-24-47421-24-30, № 3-24-47424-24-30, №3-24-47426/24-30 від 13.06.2016 та Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс та від 23.05.1986 № 1031-рс, а не з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Надаючи правову оцінку позовній вимозі ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області провести перерахунок пенсії з урахуванням архівних довідок  колегія суддів вказує на таке.
Статтею 15 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).
За приписами п. 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії, затвердженого Правлінням Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок №22-1), довідки про заробітну плату видаються на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою, організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.
Поряд з цим, пунктом 2.10 Порядку № 22-1 визначено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії на підставі архівної довідки № 3-24-47421-24-30,  3-24-47424-24-30, 3-24-47426/24-30 від 13.06.2016, однак Управлінням відмовлено в перерахунку пенсії, оскільки архівна довідка не відповідає встановленому зразку. 
В свою чергу, колегія суддів зауважує, що пунктом 4.3 Порядку № 22-1 органу, який призначає пенсію, надано право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Тобто, відповідач, у разі виникнення у нього сумнівів щодо відомостей, зазначених у довідці № 3-24-47421-24-30, 3-24-47424-24-30, 3-24-47426/24-30 від 13.06.2016, чи відсутності  у ній відомостей необхідних для перерахунку пенсії, мав можливість звернутись до архівної установи, яка видала довідку, з вимогою надати довідку з розрахунком заробітньої плати позивача відповідно до даних, що містяться у розрахунковому листі останнього чи інших первинних документах, проте жодних дій спрямованих на з`ясування вказаного не вчинив.
Сукупність вищенаведеного, дає суду підстави вважати передчасними висновки органу пенсійного фонду про відсутність у позивача права на перерахунок пенсії відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на підставі довідки  № 3-24-47421-24-30, 3-24-47424-24-30, 3-24-47426/24-30 від 13.06.2016. 
При цьому, колегія суддів вказує на те, що відповідно до пункт 39 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджено постановою Правління правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ.
Пунктом 4.3 Порядку №22-1 визначено, що рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.
Вищезазначене свідчить, що за результатами розгляду заяви про перерахунок пенсії, орган пенсійного фонду повинен прийняти одне із рішень-про перерахунок пенсії або відмову в перерахунку. При цьому, законодавцем визначено строки розгляду такої заяви та повідомлення про результати розгляду останньої.
Як слідує з матеріалів справи, 30.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до  ГУ ПФУ у Вінницькій області з завою про перерахунок пенсії, однак за результатами розгляду заяви, відповідач протягом 10 днів після надходження останньої відповідного рішення по суті не прийняв. Натомість   розглянув заяву як звернення, відповідно до Закону України "Про звернення громадян". 
Таким чином, у межах спірних правовідносин пенсійним органом фактично заява позивача не приймалась до розгляду по суті.
Отже, на переконання колегії суддів, в даному випадку, наявні правові підстави для визнання протиправною бездіяльнысть органу пенсійного фонду щодо нерозгляду заяви позивача по суті.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.
Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Отже, суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема-функції щодо перерахунку пенсії та зобов`язувати відповідача прийняти те чи інше рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №752/20012/16-а, від 12 червня 2018 року у справі № 800/248/17, від 12 лютого 2019 року у справі №825/1602/17 та від 05 березня 2019 року у справі №2040/6320/18.
Ч.2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього розглянути заяву позивача від 26.08.2020 про перерахунок пенсії та прийняти рішення, з врахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.
Поряд з цим, визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії з урахуванням Розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс та від 23.05.1986 № 1031-рс, колегія суддів виходить із наступного.
Як було зазначено вище, пунктом 2.10 Порядку № 22-1 визначено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі  документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.  
Після аварії на Чорнобильській АЕС 26.04.1986 Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом "таємно" щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа "таємно" та для "службового користування" стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативних документів: розпорядження РМ СРСР від 17.05.1986 № 964; постанова Ради Міністрів СРСР від 07.05.1986 № 524-156; розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 № 1031; постанова Ради Міністрів СРСР від 05.06.1986 № 655-195; постанова Ради Міністрів УРСР від 10.06.1986 № 207-7 та інші.
У вищеназваних нормативно-правових актах йдеться про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь на роботах пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється як на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Постановою Ради Міністрів СРСР, Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 05.06.1986 № 665-195 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і попередженням забруднення навколишнього середовища" надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам проводити оплату праці працівників, зайнятих на роботах по ліквідації наслідків аварії у відповідних зонах небезпеки, в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964.
Розпорядженнями Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс "Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати" дозволено керівникам міністерств і відомств, які брали участь у ліквідації аварії, за згодою представника урядової комісії проводити у виключних випадках оплату праці працівників, зайнятих на роботах у III, II, I зонах небезпеки у 5, 4, 3 кратному розмірах.
Оплата праці робітників і службовців, відряджених у зону Чорнобильської АЕС та призваних на військові збори, за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, відповідно до абзацу 4 пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 № 665-195 (абзац 4 підпункту 1 пункту 1 Постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986 № 207/7), провадилась у III, II, I зонах небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та 2-кратному розмірі (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.
Якщо відрядженим особам за основним місцем роботи зберігали грошове забезпечення, то показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.
Відповідно до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07.05.1986 № 153/10-43 премія за роботу в зоні Чорнобильської АЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 процентів тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986 № 207-7).
Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно з постановою Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 № 524-156.
Отже, сукупність вищезазначених правових норм та Порядку № 2-1 свідчить про те, що підприємство де працювала особа, яка звертається за пенсією, або архівна установа, може видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахункових документах останньої. Така довідка є підставою для перерахунку пенсії органом пенсійного фонду.  
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах  від 13 лютого 2018 року у справі №358/1179/17, від 19 грудня 2019 року у справі №539/3633/16-а та від 23 вересня 2020 року у справі № 539/3232/16-а.
В той же час, як вірно зауважено судом першої інстанції, на органи Пенсійного фонду України покладені лише функції саме з призначення, перерахунку  та виплати пенсії на підставі довідок про розмір грошового забезпечення (заробітньої плати), однак останні не наділені функціями щодо розрахунку складових заробітної плати, в тому числі з застосуванням кратного розміру, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи.
Варто звернути увагу, що як вбачається із наявної в матеріалах справи довідки від 29.04.1993 №7/7-313, за позивачем в період його перебування на спеціальних військових зборах з ліквідацією аварії на ЧАЕС, за ним на підприємстві, з якого останній був призваний на збори, зберігалось робоче місце та роботодавцем нараховувалась заробітна плата в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс.  
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області провести перерахунок пенсії з урахуванням Розпоряджень Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964-рс та від 23.05.1986 № 1031-рс.
Згідно частин 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
П.2 ч.1 ст.315 КАС передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо нерозгляду у встановленому порядку заяви ОСОБА_1 від 30.10.2020 про перерахунок пенсії, відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області належним чином розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.10.2020 про перерахунок пенсії, відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням висновків, викладених в цьому судовому рішенні.
В решті позову відмовити.
      
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.