Ухвала
Іменем України
 
19 серпня 2021 року
м. Київ       
 
справа № 720/2055/20
провадження № 51-3187 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2021 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
За вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 вересня 2020 року, близько 21 год, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Н-10 сполученням «Стрий-Івано-Франківськ-Мамалига» (на м. Кишинів) зі сторони м. Новоселиця в напрямку м. Чернівці в межах населеного пункту с. Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, що позначений дорожнім знаком 5.47 Правил дорожнього руху України, покриття якої на той час перебувало у мокрому стані. Наближаючись до 259 кілометру плюс 700 метрів вказаної автодороги, рухаючись зі швидкістю яка перевищує допустиму на даній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом в даній дорожній обстановці в порушення пунктів 2.3б, 12.9 (в сукупності із п.14.6 ґ) Правил дорожнього руху України допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини дороги вправо у кювет, де відбулося зіткнення із перешкодою у вигляді дерев`яного пня та земляного валу (кювету). 
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітньому пасажиру вказаного автомобіля ОСОБА_5 спричинено смерть, неповнолітнім пасажирам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному застосуванні приписів ст. 75 КК України, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що залишаючи без змін вирок місцевого суду, апеляційний суд належним чином не врахував зміст і обсяг допущених засудженим порушень правил дорожнього руху, наслідки вчиненого злочину (загибель одного неповнолітнього та спричинення тяжких тілесних ушкоджень ще двом неповнолітнім), а також не прийняв до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення. Стверджує, що суд дійшов хибного висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без відбування покарання.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та правову кваліфікацію його дій за 
ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання та порядку його відбування, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
На переконання Верховного Суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги прокурора, з огляду на висновки суду першої інстанції, який в повній мірі дотримався вказаних вимог, при цьому належним чином проаналізувавши доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічні доводам його касаційної скарги, перевірив їх, з наведенням мотивів постановленого рішення.
Так, переглядаючи вирок в порядку апеляційної процедури, суд зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання врахував:
- що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_4 є тяжким, однак з необережною формою вини;
- дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває;
- відсутність обставин, що обтяжують покарання;
- обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав – щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування шкоди потерпілим, його молодий вік, притягується до кримінальної відповідальності вперше;
- позицію потерпілих та їх законних представників, які жодних претензій до обвинуваченого не мають, вибачили ОСОБА_4 та просили не позбавляти його волі;
- досудову доповідь представника органу пробації, відповідно до якої ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_4 становить низький рівень, виправлення обвинуваченого є можливим без позбавлення чи обмеження волі, та він не становить високої небезпеки для суспільства.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Разом з цим, вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції прийняв до уваги тяжкість кримінального правопорушення, індивідуальну ступінь суспільної небезпеки, порушення Правил дорожнього руху України у складних для молодого водія дорожніх умовах, необережну форму вини, поведінку особи після скоєння кримінального правопорушення та дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.
Залишаючи вказаний вирок суду без змін, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що місцевий суд з достатньою повнотою врахував всі обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі та обґрунтовано прийняв рішення про можливість застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 втратив контроль над керованістю автомобіля внаслідок наїзду у просівшу частину дорожнього покриття, в результаті чого транспортний засіб виїхав за межі проїзжої частини, тобто, фактично дорожньо-транспортна пригода сталася, окрім порушень допущених водієм, ще й через неналежний стан дорожнього покриття.
Враховуючи наведе, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення. 
Підстав вважати, що при виборі форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, Суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги прокурора є непереконливими та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для її задоволення.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження, на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3