ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року	Львів	Справа № 460/2405/21 пров. № А/857/8175/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Бруновська Н.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

секретар судового засідання                    Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року (головуючий суддя Дорошенко Н.О., м.Рівне) про відмову у відкритті провадження у справі № 460/2405/21 за позовом ОСОБА_1 до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області про визнання дій протиправними,  -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з позовом до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області (далі – відповідач) про визнання дій протиправними.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року відмовлено позивачу у відкритті провадження за його позовною заявою.
Постановляючи ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлений позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, оскільки предметом його позову є дії відповідача, що призвели до публічного звинувачення позивача у шахрайстві, а не процесуальні рішення відповідача.
Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції грубо порушив право позивача на доступ до суду.
У відповідь на подану скаргу відповідач надіслав відзив, в якому проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими, а ухвалу суду першої інстанції законною та такою, що відповідає нормам чинного матеріального та процесуального права.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку  ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми  ст.313 цього Кодексу. 
Згідно  ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України  фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступне підстави.
Як встановлено судом з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Дубенського міськрайонного суду, у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо порушення порядку доступу до матеріалів судових справ. Підставою для звернення з позовом позивач вказав те, що, на його думку, суд першої інстанції неправомірно надав можливість ознайомитись з матеріалами справи невстановленим особам, які не брали участь у справі, безпосереднім учасником якої є сам позивач.
Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні міркування.
Згідно з частиною першою  статті 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За визначеннями, наведеними в статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір ;
публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;
суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з п.1 ч.1  ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII).
Згідно з ч.1  ст.5 Закону №1402-VIII, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі  Конституції  і законів України та на засадах верховенства права (ч.1  ст.6 Закону №1402-VIII).
Відповідно до  статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.
Статтею 126 Конституції України  визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються  Конституцією  і законами України.
Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.
Таким чином, оскарження дії або бездіяльність судді (суду) у питаннях здійснення правосуддя порушує принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом.
Згідно з ч.3 ст. 6 Закону №1402-VIII, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Враховуючи викладене, один суд не має право втручатися в діяльність іншого суду чи суддів у зв`язку з їх рішеннями чи діями, пов`язаних з розглядом справ.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд в системі судоустрою, який здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів чи суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.
Так, положеннями статті 23 Закону №1402-VIII передбачено, що суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.
Відповідно до  статті 14 Закону №1402-VIII, учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Водночас, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст.293 КАС України, ст.352 ЦПК України).
Пленум Верховного Суду України у  постанові "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" від 12.06.2009 №6  зазначив, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.
Поміж тим, у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 "Про незалежність судової влади"  роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Отже, зі змісту вищенаведеного вбачається, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, зокрема у справі № 21-319во07 від 15.04.2008 і у справі № 6-3139цс16 від 01.03.2017.
У своєму  рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України  зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.
З урахуванням наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбаченому процесуальним законом порядку і їх виконання), чинним законодавством не передбачено.
Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у судовій справі. Це можливо лише у випадках, коли суд (суддя) виступає як звичайна установа (особа), а не як орган (особа), що здійснює правосуддя. Заяви та скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом передбачено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що даний спір не є публічно-правовим, оскільки суддя (суд) у питаннях здійснення правосуддя не здійснює владних управлінських функцій, а тому не може бути учасником судового процесу.
Апеляційний суд зазначає про помилковість покликання скаржника на те, що предметом  позову є дії відповідача, що призвели до публічного звинувачення позивача у шахрайстві, а не процесуальні рішення відповідача, оскільки поза увагою такої позиції залишено той факт, що ознайомлення з матеріалами справи є процесуальним правом її учасників визначеним у Кодексі адміністративного судочинства України. Водночас, порядок надання матеріалів справи для ознайомлення визначений відповідною Інструкцією з діловодства, якою передбачено вирішення відповідної заяви щодо такого ознайомлення, а відтак виконання певної дії у межах провадження у справі, що охоплює сукупність процесуальних дій вчинених у межах того чи іншого провадження.
Поряд з цим колегія суддів не погоджується й з доводами скаржника щодо порушення його права на доступ до правосуддя з огляду на те, що таке право не є абсолютним та може бути обмежене у випадках передбачених законодавством. Саме такий випадок і виник у цій справі.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому оскаржену ухвалу слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі № 460/2405/21  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може  бути оскарження  протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 04 серпня 2021 року.