ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року 

м. Харків

Справа № 638/13485/19
Провадження №22-ц/818/2940/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Кругової С.С.,
суддів                        Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:
Позивач: Харківська міська рада,
Відповідач: ОСОБА_1 , 
Третя особа: Державний реєстратор комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павла Геннадійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 

апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року (суддя першої інстанції Аркатова К.В.),-

у цивільній справі за позовом про скасування державної реєстрації прав,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати рішення державного реєстратора Луценко П.Г. КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області від 10.12.2018, яким зареєстровано житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 134,0 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1716699163101). 

Позов мотивований тим, що до Департаменту територіального контролю Харківської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 12.03.2019 року щодо обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 для подальшого її отримання у власність із земельної комунальної власності. За інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2003 року №1267702 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 42,6 по АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину (додаткове від 06.06.2003 року №5-1573) за ОСОБА_1 . В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України (ведеться з 2011 року), відсутня інформація щодо вищезазначеного об`єкту будівництва. В той же час, в Державному реєстрі наявна інформація стосовно реєстрації об`єкту нерухомого майна, а саме: рішення державного реєстратора Луценко П.Г. КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області 10.12.2018 (індексний номер рішення 44512340) житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 134,0 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1716699163101). Підстава для державної реєстрації - додаткове свідоцтво про право на спадщину від 06.06.2003 року №5-1573 видане Шостою Харківською державною нотаріальною конторою. Тобто, згідно правовстановлюючих документів площа об`єкта менша на 78,2 кв.м., що свідчить про проведену реконструкцію спірного об`єкту та про те, що право власності зареєстроване на не прийнятий до експлуатації об`єкт будівництва.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив про правомірність державної реєстрації, оскільки цьому передувала технічна інвентаризація виконана відповідним фахівцем. На підставі рішення сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.08.2019 року № 1701/199 за відповідачем визнано право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за реквізитами та параметрами зазначеними в поданому для розгляду пакеті документів. Відповідач вважає, що позов подано з порушенням підсудності, до неналежного відповідача та за відсутності предмету спору, а відтак просив на підставі п.1,2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що представником позивача не надано суду відповідних доказів, зокрема інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на яку посилається позивач, надана лише з третьої по четверту сторінку на одному аркуші (а.с.16), в якій навіть не зазначено адресу земельної ділянки та її площу. Жодного документу з відображенням різної площі спірного об`єкту матеріли справи не містять, при цьому зазначення про це в акті обстеження земельної ділянки з посиланням на відомості з реєстру прав власності не є належним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Харківська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням положень ст.376 ЦПК України, які є підставою для його скасування. Зазначає, що суд не звернув увагу на відмінність площі об`єкта, яка вказана у правовстановлюючих документах та згідно яких вона менша на 78,2 кв.м., що може свідчити про його реконструкцію, право власності на який зареєстровано, проте об`єкт будівництва не прийнято до експлуатації.

Посилаючись на положення ст.375, 376 ЦК України вказує на здійснення відповідачем саме самочинного будівництва. Також наводить правове обґрунтування незаконності реєстраційних дій.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, залишивши рішення суду без змін, оскільки позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Вважає, що позивач не довів різницю у розмірі об`єкта побудови та наявність у нього законодавчо встановлених ознак самочинного. Державний реєстратор діяв в межах своєї компетенції та норм законодавства. Зазначає, що позивач не вказав як саме порушено його права та законні інтереси, оскільки оскаржуване рішення жодним чином на них не впливає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 

Судовим розглядом встановлено, що за актом обстеження №639/19 від 22.04.2019 року складеним головним спеціалістом відділу обстеження земельних ділянок Департаменту територіального контролю Харківською міської ради під час обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площа земельної ділянки становить 0,0659 га відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.03.2019 року №НВ-6308364272019, земельна ділянка огороджена, використовується для обслуговування житлового будинку. Згідно інформаційної довідки з 29.07.2003 ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №5-1573 від 06.06.2003 належить нерухоме майно. Відповідно до додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2003 року спадкове майно складається з надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розміром 600 кв.м. розташований житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, шл/літ., житловою площею 42,6 кв.м. та надвірні будівлі.

Звертаючись до суду позивач зазначав, що вказане рішення державного реєстратора прийнято з порушенням вимог законодавства, оскільки об`єкт нерухомого майна побудовано без дозвільних документів, а тому такий об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, державна реєстрація якого порушує встановлений порядок проведення будівельних робіт та унеможливлює здійснення органами влади подальшого реагування на таке порушення.

Інших документів для внесення змін до Реєстру державному реєстратору не надавалось.

При цьому, позивач наголошує на тому, що реєстрація змін до об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1716699163101) по АДРЕСА_1 взагалі проведена без будь - яких правових підстав.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Позовну заяву з вимогами про визнання незаконними договорів купівлі-продажу і дарування та скасування рішення державного реєстратора обґрунтовано тим, що відповідачами було вчинено самочинне будівництво в розумінні ст.376 ЦК України без отримання дозвільних документів.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

У разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (частина перша статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

В таких спорах органи державного архітектурно-будівельного контролю діють лише як адміністративний орган, а метою звернення з позовом є не перехід речового права на об`єкт нерухомості, а приведення будівлі у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, спрямованих на захист суспільних інтересів.

Тобто, зазначені правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винної особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 579/968/17.

Таким чином державна реєстрація речового права та укладення договору купівлі-продажу і договору дарування не змінює правової природи самочинного будівництва та не позбавляє органи державного архітектурно-будівельного контролю владних повноважень щодо усунення встановлених порушень у сфері містобудівної діяльності, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення цих порушень.

Ефективним способом усунення виявлених порушень для органу державного архітектурно-будівельного контролю є винесення припису щодо власника об`єкту нерухомості про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису та у разі невиконання такого припису в установлений строк, - звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

При цьому органи державного архітектурно-будівельного контролю мають довести, що здійснене будівництво є самочинним.

Отже у розглядуваній справі спосіб захисту обраний позивачем, з огляду на повноваження Харківської міської ради, в особі якої подано позов, зі здійснення державного архітектурного-будівельного контролю та права, які позивач вважав порушеними, є неналежним, що тягне за собою відмову у позові.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17, вказав, що набувши у власність нежитлове приміщення новий власник набув усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову таких, як ненадання відомостей з реєстру прав власників, оскільки вказані відомості є загальнодоступними суду та можуть бути отримані з власної ініціативи не як докази, а як документи отримані для перевірки доводів сторін.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись, ст. ст. 141, 158, 294, 315, 352, 362, 367, 374, 376, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року - змінити, шляхом зміни його мотивувальної частини з урахуванням цієї постанови Харківського апеляційного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                                А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови 
складено 17 серпня 2021 року