Справа № 756/15598/19                                                                                                    Головуючий в суді І інстанції Диба О.В.
Провадження № 22ц-824/6756/21                                                                                    Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
29 вересня 2021 року                                                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 69 585, 13 грн. за період з 10 травня 2017 року по вересень 2019 року, посилаючись на те, що відповідач не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини, в повному обсязі аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів станом на 30 жовтня 2019 року в розмірі 69 585, 13 грн.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 69 585 грн. 13 коп., та на користь держави 840, 80 грн. судових витрат. 
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити у нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що місцевим судом не було враховано факт відсутності вини відповідача в утворенні заборгованості, а неустойка має застосовуватися як санкція до боржника за аліментами лише у разі винних дій особи, що призвели до виникнення такої заборгованості, натомість відповідачем не було вчинено жодних умисних дій, які призвели до боргу, оскільки в період з дня подання позовної заяви 10 травня 2017 року до моменту прийняття постанови Київським апеляційним судом 30 листопада 2018 року відбувався судовий розгляд справи про стягнення аліментів, тому цей період не можна розцінювати як підставу виникнення заборгованості по аліментах з вини відповідача, оскільки заборгованість накопичилася з незалежних від нього причин. Крім того вказує, що 05 грудня 2019 року ним було повністю сплачено борг за аліментами, тому підстав для нарахування неустойки немає.
У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, крім того зазначає, що вона була вимушена звернутися до суду із позовом про стягнення неустойки за аліментами через рік після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення аліментів, і до цього моменту за відповідачем уже рахувалася заборгованість у розмірі 76 000, 00 грн.,  крім того факт ухилення відповідача від сплати аліментів встановлено ухвалою Обухівського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року, яка набрала законної сили, та відповідач не оскаржував розрахунок заборгованості по аліментах, який було здійснено державним виконавцем, тому відповідач не довів відсутність своєї вини у виникненні заборгованості по аліментах, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконував обов`язки щодо сплати аліментів на підставі рішення суду, внаслідок чого з його вини виникла заборгованість зі сплати аліментів, при цьому суд відхилив заперечення відповідача проти позову, оскільки розмір заборгованості був визначений на підставі розрахунку, здійсненим державним виконавцем, який ним не оскаржувався, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстровану шлюбі, який був розірваний рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2019 року (т.1, а.с.15).
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.16).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.09.2018 року в справі № 756/6161/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 08.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2018 року змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.09.2018 року та визначено частку від заробітку ОСОБА_1 , яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки, в розмірі ј частини.
Постановою державного виконавця Подільського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 22.03.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 58021649 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ј частини від всіх видів доходів.
Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 30.10.2019 року, загальний розмір заборгованості станом на 31.07.2019 складає 69 585,13 грн. за період з 10.05.2017 року по 31.07.2019 року (т.1, а.с.21).
В період з травня 2017 року по квітень 2019 року відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивачки кошти у розмірі 52 752, 79 грн. (т.1, а.с.43-88).
Разом із тим, із цих квитанцій не вбачається, що вони були направлені на утримання дитини, при цьому в деяких платіжках щодо призначення платежу вказано як «за проживання в гуртожитку».
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року у справі № 756/6161/17 встановлено, що відповідач несвоєчасно та неналежним чином виконував зобов`язання зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки, допустив заборгованість з їх сплати станом на 31.07.2019 року у розмірі 68 695, 65 грн. (т.1, а.с.199-200).
Згідно даних розрахунку заборгованості, загальна сума боргу зі сплати аліментів за період з травня 2017 по вересень 2019 становить 69 585, 13 грн. (т.1, а.с.21).
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Таким чином, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). 
Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та дійшла висновку, що пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Відповідно до ч. 2 ст.196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що відповідач неналежним чином виконував обов`язки щодо сплати аліментів на підставі рішення суду, внаслідок чого з його вини виникла заборгованість зі сплати аліментів, і відсутність своєї вини в утворенні цього боргу відповідач не спростував, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апелянта про те, що у даному разі відсутні підстави для застосування до нього санкцій у вигляді неустойки у зв`язку із заборгованістю за аліментами через відсутність його умисних та винних дій, що спричинили утворення боргу, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не було наведено достатніх підстав, що свідчили б про наявність непереборних обставин, які унеможливлювали сплату ним аліментів у визначені строки, чи доказів того, що заборгованість за аліментами виникла внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками, матеріали справи не містять, а тому, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 набула право на стягнення з відповідача неустойки, виходячи із розміру заборгованості за аліментами, яка існувала на час звернення до суду з цим позовом.
Посилання апелянта на некоректність вирахування неустойки за аліментами, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки заборгованість відповідача за аліментами у розмірі 69 585, 13 грн. була підтверджена відповідним розрахунком державного виконавця Подільського РВ ДВС міста Київ, який відповідачем не оскаржений та не спростований, а ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року у справі № 756/6161/17 встановлено, що відповідач несвоєчасно та неналежним чином виконував зобов`язання зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки, що призвело до утворення заборгованості з їх сплати станом на 31.07.2019 року у розмірі 68 695, 65 грн., тому неустойка за прострочення сплати аліментів була вирахувана у відповідності до вимог закону за наявності відповідних підстав. 
Також, колегія суддів погоджується і з висновками місцевого суду про безпідставність тверджень відповідача щодо відсутності заборгованості за аліментами та їхню фактичну сплату на рахунок ОСОБА_2 , оскільки у випадку сплати аліментів безпосередньо на рахунки позивачки, відповідач мав право звернутися до державного виконавця та надати підтвердження здійснення такої оплати для перерахунку заборгованості, проте вказаних дій не вчинив.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновок місцевого суду щодо стягнення з нього на користь позивачки неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, є необґрунтованими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на законі та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, і відсутність заборгованості зі сплати аліментів, як і відсутність його вини у її виникненні, відповідач не спростував.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, яким була надана відповідна обґрунтована оцінка, а тому вони не можуть бути належними підставами для скасування оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                      Судді: