ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
11 серпня 2021 року
м. Харків
справа № 644/10317/19
провадження № 22-ц/818/3919/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.
за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,
Учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору довічного утримання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року, ухвалене суддею Зябрової О.Г., в залі суду в м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , зазначена квартира належала їй на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати померла, він поніс витрати на її поховання. Після поховання матері його брат ОСОБА_2 (відповідач по справі) повідомив йому, що зазначена квартира належить йому. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що 30 серпня 2006 року мати уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач ніколи не виконував умови договору, а сам договір носив фіктивний характер. Відповідач тривалий час проживає за кордоном і жодним чином не міг виконувати умови договору довічного утримання і його єдиною метою було бажання заволодіти квартирою.

Просив суд:
визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 30 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , посвідчений в 4-й ХДНК за р. №3-2338, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 01 листопада 2006 року за №15196566;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки наданих позивачем доказів, не навів мотиви відхилення пояснень позивача та його представника, не надано обгрунтовання нормам права, на які він посилався і які суд не застосував та мотиви їх незастосування, не наведено доказів спростовування іншою стороною зазначених ним обставин та наданих доказів. Вважає, що договір довічного утримання, який був укладений 30 серпня 2006 року, про який йому стало відомо після смерті матері, позбавив його права на спадщину. Зазначає, що саме він та його родина доглядала його матір, а вищевказаний договір був укладений фіктивно, без наміру доглядати його матір. Відповідач ніколи не виконував умови договору і не міг їх виконувати, оскільки більше 20 років проживає закордоном. Єдиною метою відповідача було бажання заволодіти квартирою і не дати позивачу можливості отримати спадщину після смерті матері. 

ОСОБА_2 надав до суду відзив на апеляційну скаргу та просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказує, що укладений договір 30 серпня 2006 року відповідає вимогам законодавства та волі сторін, які його укладали. Зазначає, що доводи позивача про те, що він ніколи не виконував договір не відповідають дійсності, оскільки він на протязі усього життя допомагав своїй матері, забезпечував її фінансово, оплачував її лікування у приватній клініці. Також вказує, що усі витрати на поховання оплачував саме він.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту недійсності спірного договору. При цьому, підстави на які посилається позивач є підставами для його розірвання, а не для визнання його недійсним, проте, таких вимог позивачем не заявлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 березня 1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстровим №7-98-117902, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 31 березня 1998 року за № П-7-11712 в книзі №1, та договору дарування, посвідченого 06 квітня 1999 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-1746, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 26 червня 2006 року за реєстровим №П-7-11712 в книзі 1, на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 .

30 серпня 2006 року між ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Антроповою М.О., зареєстровано в реєстрі за №3-2340.

За змістом п.п.1, 4, 5 ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 ізольовану трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її одягом, доглядом, необхідною допомогою, харчуванням та залишити в її довічному безкоштовному користуванні квартиру АДРЕСА_4 .
Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами в сумі 280грн. щомісячно.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)).

За правилами статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу

Згідно із частиною першою статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У якості правової підстави для визнання Договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ніколи не виконував умови договору, а сам договір носив фіктивний характер. Відповідач тривалий час проживає за кордоном і жодним чином не міг виконувати умови договору довічного утримання і його єдиною метою було бажання заволодіти квартирою.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 203 ЦК України наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
аолевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням статті 234 ЦПК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Апеляційним судом встановлено, що спірний договір укладений між ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач). Цей договір укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, отже укладений з дотримання форми передбаченої ст.745 ЦК України. Договір підписано у присутності державного нотаріуса. При укладанні договору нотаріусом було встановлено осіб сторін договору та перевірено їх дієздатність.

Як вбачається із п.7 вказаного договору сторонам роз`яснено зміст ст.ст.203, 405, 744, 748-758 ЦК України, а також те, що цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у разі невиконання його вимог чи відмови від добровільного розірвання однією із сторін - в судовому порядку.

Право власності у набувача майна виникає з часу Державної реєстрації (п.10 Договору).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на спірну квартиру станом на 14 січня 2020 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 30 серпня 2006 року.

30 серпня 2006 року реєстратором накладено заборону на спірну квартиру.

Отже, з викладеного вбачається, що спірний договір був направлений на настання правових наслідків, оскільки після його укладання відчужувачем ОСОБА_3 було передано у власність на користь набувача ОСОБА_2 вищевказану квартиру з одночасним накладенням на неї заборони відчуження до закінчення строку його дії.

Посилання позивача на те, що відповідачем не виконувались умови договору довічного утримання колегією суддів не приймаються, оскільки дана обставина не є підставою для визнання цього договору недійсним.

Як зазначив суд першої інстанції, з чим також погоджується колегія суддів, дана обставина може бути підставою для розірвання договору довічного утримання, однак таких вимог позивачем не заявлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Частиною 2 статті 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. 

Таким чином, договір довічного утримання може бути розірваний лише за вимогою однієї із сторін цього договору.

Відчужувач ОСОБА_3 на даний час померла.

При цьому, матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів того, що за життя ОСОБА_3 порушувала перед судом питання про розірвання вищевказаного договору довічного утримання чи визнання його недійсним. 

Інші докази, на які ОСОБА_1 посилається в апеляціній скарзі не є беззаперечними та не спростовують висновків суду.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду щодо дійсності договору довічного утримання.

Оскільки іншій позовні вимоги є похідними, вони також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку не спростовують. Тому її належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                                                     Н.П.Пилипчук

Судді -                                                                                                         С.С. Кругова        
            
                                                                                                   О.В. Маміна