ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2021 року                                                                                      Справа № 924/856/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Філіпова Т.Л. 
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників сторін:
позивача: адвокат Керницька О.В.  
відповідача: представник не з`явився  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року (повний текст складено 16 листопада 2020 року, суддя Заярнюк І.В.) у справі №924/856/20
за позовом Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія"
до відповідача Хмельницької міської ради
про визнання протиправним та скасування рішення Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі"

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" звернулося з позовом до Господарського суду Хмельницької області, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі".
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року (суддя Заярнюк І.В.) у справі №924/856/20 позов задоволено. Визнано незаконним рішення сорок другої сесії Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" та скасовано його. 
За висновками суду першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази дотримання відповідачем процедури припинення права користування земельними ділянками, зокрема відсутні будь-які належні та допустимі докази повідомлення відповідачем позивача про час виявлення порушення; докази надання відповідачем вказівок позивачу із зазначенням строку усунення виявлених порушень; докази повідомлення відповідачем позивача про намір відповідача розглядати питання про примусове припинення права постійного користування земельними ділянками. Також суд вказав, що на спірних земельних ділянках знаходяться належні позивачу будівлі та споруди, зареєстровані в установленому порядку як об`єкти нерухомого майна, а вилучення з постійного користування позивача спірних земельних ділянок призведе до порушення права власності позивача на належні йому будівлі та споруди, оскільки складовим права власності є право власника вільно розпоряджатись належним йому майном.  
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, Хмельницька міська рада звернулася з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року по справі №924/856/20 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обгрунтовуючи свою вимоги апелянт зазначає, що рішенням Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 було припинено право постійного користування Державному видавництву "Поділля" земельними ділянками площею 0,2653 га по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по просп. Миру, 59 та площею 0,05 га по просп. Миру, 51/2 у м. Хмельницькому. В зазначеному рішенні чітко вказується законодавчо обґрунтована підстава його прийняття, а саме, наявність систематичної несплати земельного податку АТ "Видавництво "Поділля". Зазначена обставина підтверджується листом Державної податкової служби у Хмельницькій області від 13.04.2020 № 13210/10/22-01-58-07-19. Не відповідає нормам законодавства твердження суду першої інстанції, що при прийнятті рішення Хмельницька міська рада не дотрималась порядку припинення права користування земельною ділянкою, передбаченого статтею 144 Земельного кодексу України, оскільки стаття 144 Земельного кодексу України передбачає порядок припинення права користування земельною ділянкою у випадку виявлення порушення земельного законодавства державним інспектором та встановлює алгоритм дій саме державного інспектора, а не органу місцевого самоврядування, який наділений правом прийняття рішень. В цьому випадку факт порушення - несплати земельного податку підтверджується відомостями Державної податкової служби у Хмельницькій області, які і стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення Хмельницької міської ради. 
На думку скаржника, оспорюваним рішенням Хмельницької міської ради жодним чином не здійснюється втручання в мирне володіння майном позивача, а припинення права постійного користування земельною ділянкою за систематичну несплату плати за землю передбачено прямою нормою статті 141 Земельного кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, Хмельницька міська рада вважає, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не всебічно, неповно і не об`єктивно було досліджено матеріали справи, невірно було застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 березня 2021 року (судді Петухов М.Г., Гудак А.В., Маціщук А.В.) рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року у справі №924/856/20 змінено в мотивувальної частині, вказавши мотиви задоволення позову, наведені в постанові. 
Суд апеляційної інстанції не погодився з позицією суду першої інстанції щодо необхідності дотримання у даному випадку порядку припинення права користування земельними ділянками, передбаченого статтею 144 Земельного кодексу України, адже факт систематичної несплати земельного податку не є тим порушенням, яке фіксується державним інспектором сільського господарства чи державним інспектором з охорони довкілля, натомість контроль сплати земельного податку (оскільки позивач є постійним землекористувачем) віднесено до повноважень Державної податкової служби в Хмельницькій області, а не до повноважень територіальних органів Держгеокадастру чи Державної екологічної інспекції.
За висновком апеляційного суду, позов у даній справі дійсно підлягає задоволенню, однак з тих підстав, що згідно зі статтею 149 Земельного кодексу України за відсутності згоди землекористувача на припинення права постійного користування земельною ділянкою, таке рішення має прийматись виключно в судовому порядку. Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що спірним рішенням відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння своїм розташованим на вказаних земельних ділянках нерухомим майном, що також є підставою для визнання оскарженого рішення відповідача недійсним.  
Постановою Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №924/856/20 частково задоволено касаційну скаргу Хмельницької міської ради, скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 березня 2021 року у справі №924/856/20 та передано справу на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Верховний Суд зазначив, що відповідно до приписів статті 302 ГПК України, відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, має право виключно Верховний Суд, суд апеляційної інстанції, спростовуючи висновок місцевого суду, зроблений з урахуванням постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №924/689/17, вийшов за межі наявних у нього повноважень та ухвалив судове рішення без дотримання приписів частини 4 статті 236 ГПК України.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року у справі №924/856/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на "15" вересня 2021 р. об 10:30год. Запропоновано сторонам у справі надати колегії суддів через канцелярію суду письмові пояснення з врахуванням вказівок Верховного Суду викладених у постанові від 22 червня 2021 року у справі №924/856/20.
28 липня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від відповідача - Хмельницької міської ради надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому останній просить доручити її проведення Господарському суду Хмельницької області. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 липня 2021 року клопотання Хмельницької міської ради про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №924/856/20 задоволено.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 вересня 2021 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 20 вересня 2021 року. Вирішено провести судове засідання о 14:30 год. 20 вересня 2021 року в режимі відеоконференції.
20 вересня 2021 року від представника позивача надійшов електронний лист до якого додано лист ГУ ДПС у Хмельницькій області від 15 липня 2021 року №61/6/22-01-13-02-06, яким податковий орган повідомляє керівника АТ "Видавництво "Поділля" про те, що, розглянувши листа від 07 липня 2021 року №71, станом на 15 липня 2021 року податковий борг по земельному податку з юридичних осіб відсутній.
Відповідно до частини третьої статті 269 зазначеного Кодексу докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, згаданий лист ГУ ДПС у Хмельницькій області датований 15 липня 2021 року, тобто датою після винесення оскаржуваного судового рішення (03 листопада 2020 року), а тому є новими доказами та не приймається колегією суддів до уваги, оскільки вказаного доказу не існувало на момент ухвалення оскаржуваного рішення.
В судовому засіданні 20 вересня 2021 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача повністю заперечила проти апеляційної скарги Хмельницької міської ради, вважає оскаржуване рішення Господарського суду Хмельницької області законним та обгрунтованим.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, враховуючи вказівки Верховного Суду у даній справі, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 1996 року Державному видавництву "Поділля" видано державні акти на право постійного користування, а саме: держаний акт серії ХМ №001800, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №358 на земельну ділянку площею 3,96 га, держаний акт серії ХМ №001580, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №359 на земельну ділянку площею 0,05 га, держаний акт серії ХМ №001799, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №357 на земельну ділянку площею 0,53 га. 
Видача та реєстрація державних актів на той час здійснювалася за Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28 від 15 квітня 1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за №31, яка не передбачала необхідність внесення до Реєстру земель сформованої земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру. Державні акти на право постійного користування землею реєструвалися відповідно у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею.
Наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України від 30 листопада 2001 року №303 перетворено ДП "Видавництво "Поділля" у ВАТ "Видавництво "Поділля".
Актом від 30 листопада 2001 року передачі нерухомого майна у власність ВАТ "Видавництво "Поділля" Державний комітет інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України передав, а ВАТ "Видавництво "Поділля" прийняв у власність нерухоме майно згідно переліку.
Рішенням 11-ої сесії міської ради від 21 травня 2003 року №45 припинено право користування земельною ділянкою площею 0,1560 га та рішенням 19-ї сесії міської ради від 18 листопада 2004 року №20 припинено право користування земельною ділянкою площею 0,1087 га, залишилось в постійному користуванні державного підприємства 0,2653 га землі.
Як вбачається із витягу з протоколу №102 засідання постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища від 13 травня 2020 року (місце проведення: сесійна зала, всього членів комісії - 13 чол.) на порядок денний винесено питання "Про розгляд проекту рішення "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" (Державне видавництво "Поділля")", проголосували "за" 9 осіб, та прийняли рішення підтримати та винести на розгляд сесії проект рішення "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" (Державне видавництво "Поділля"), доручити директору департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів  доповісти на сесії ради по даному питанню. 
17 червня 2020 року рішенням сорок другої сесії Хмельницької міської ради вирішено припинити право постійного користування Державному видавництву "Поділля" земельними ділянками площею 0,2653 га по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по просп. Миру, 59, площею 0,05 га по просп. Миру, 51/2 у м. Хмельницькому.
У оскаржуваному рішенні, зокрема, зазначено, що відповідно до листа Державної податкової служби у Хмельницькій області від 13 квітня 2020 року №13210/10/22-01-58-07-19 податковий борг по земельному податку AT "Видавництво "Поділля" складає 1 325,6 тис. грн. Також в даному листі зазначено, що AT "Видавництво "Поділля" систематично не сплачує податок за землю, податковий борг заявляється в судовому порядку та стягується примусово з 2008 року. Зазначені факти свідчать про наявність систематичної несплати земельного податку AT "Видавництво "Поділля". Вказані обставини порушують права Хмельницької міської ради, як власника земельних ділянок, який не отримує в міський бюджет кошти за їх використання, що відповідно призводить до збитків міського бюджету.
У матеріали справи також надано лист від 23 червня 2020 року №1535/01-15 Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів адресований позивачу. У листі повідомляється про те, що рішенням 42-ої сесії Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 Державному видавництву "Поділля" припинено право постійного користування земельними ділянками площею 0,2653 га, по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по пре. Миру, 59 та площею 0,05 та по просп. Миру, 51/2 у місті Хмельницькому.
Позивачем надано лист від 13 липня 2020 року №12-2757-02-20 виконкому Хмельницької міської ради адресований адвокату О.Керницькій про надання копій документів, які стали підставою для прийняття рішення №85 від 17 червня 2020 року.
Також позивач надав у матеріали справи лист від 24 квітня 2020 року Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів адресований міському голові (про те, що доцільно припинити право постійного користування Державному видавництву "Поділля" земельними ділянками площею 0,2653 га по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по просп. Миру, 59, площею 0,05 га по просп. Миру, 51/2 у м. Хмельницькому); лист головного управління ДПС у  Хмельницькій області від 13 квітня 2020 року №13210/10/22-01-58-07-19 (за змістом якого податковий борг по земельному податку AT "Видавництво "Поділля" складає 1 325,6 тис. грн.); лист Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради від 25 липня 2018 року №12-3123-02-10 (який містить інформацію про наявність заборгованості позивача по платі за землю у розмірі 722,3 тис грн.), лист Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 01 липня 2020 року №21204/7/22-01-58-06/14 (за яким AT "Видавництво "Поділля" рахується заборгованість перед бюджетом по земельному податку в сумі 1294259,42 грн.), копію (із відміткою про не набрання законної сили) рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року, яким позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність Хмельницької міської ради щодо розгляду звернення Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" корпоративне підприємство АТ "ДАК Укрвидавполіграфія" про надання згоди на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 3,96 га м. Хмельницькому по Проспекту Миру, 59, що перебуває в постійному користуванні Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" корпоративне підприємство АТ "ДАК Укрвидавполіграфія" на підставі Державного акта на праві постійного користування серії №358 від 21 червня 1996 року. Зобов`язано Хмельницьку міську раду надати Акціонерному товариству "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства АТ "ДАК Укрвидавполіграфія" письмову згоду на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 3,96 га, у м. Хмельницькому по Проспекту Миру, 59, що перебуває в постійному користуванні Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства АТ "ДАК Укрвидавполіграфія" на підставі Державного акта на право постійного користування №358 від 21 червня 1996 року.
Позивач вважаючи, що оскаржуваним рішення від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" порушені його права як постійного землекористувача, звернувся із вказаним позовом до суду.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 червня 2021 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР і з огляду на положення частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
За змістом статей 4, 5 цього Кодексу завданням земельного законодавства, яке включає цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
За змістом пункту "а" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.
За змістом статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об`єктів належать, зокрема, земельні ділянки.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина 3 статті 41 Конституції України).
У Рішенні Конституційного Суду від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1); набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2).
Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина 1 статті 125 цього Кодексу).
У зазначеному Рішенні Конституційного Суду України також наголошено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:
- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством;
- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);
- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;
- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.
Відповідно до статей 13, 14, пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Беручи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
АТ "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі".
При цьому, у оскаржуваному рішенні, зокрема, зазначено, що відповідно до листа Державної податкової служби у Хмельницькій області від 13 квітня 2020 року №13210/10/22-01-58-07-19 податковий борг по земельному податку AT "Видавництво "Поділля" складає 1 325,6 тис. грн. Також в даному листі зазначено, що AT "Видавництво "Поділля" систематично не сплачує податок за землю, податковий борг заявляється в судовому порядку та стягується примусово з 2008 року. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частинах першій та четвертій статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Повноваження органів місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
За приписами частини першої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку.
Відповідно до пункту "д" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Cтаття 143 Земельного кодексу України визначає випадки примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
З положень статті 143 Земельного кодексу України вбачається, що перелік підстав примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку є вичерпним, а систематична несплата земельного податку не включена до цього переліку.
З урахуванням системного аналізу змісту статей 141, 143 Земельного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про те, що за наявності підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.
Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №924/689/17 та від 22 червня 2021 року у справі №924/856/20.
Колегією суддів береться до уваги лист Хмельницької міської ради від 13 липня 2020 року №12-2757-02-20, яким повідомлено, що Управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів листом від 25 липня 2018 року №12-3123-02-10 проінформувало AT "Видавництво "Поділля" про наявність заборгованості по сплаті за землю та рекомендовано погасити вказану заборгованість в найкоротші терміни. 
Наявні в матеріалах справи листи від 25 липня 2018 року №12-3123-02-10 (про наявність заборгованості по платі за землю у розмірі 722,3 тис грн.), від 23 червня 2020 року №1535/01-15 Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів (про те, що рішенням 42-ої сесії Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 Державному видавництву "Поділля" припинено право постійного користування земельними ділянками площею 0,2653 га, по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по проспекту. Миру, 59 та площею 0,05 та по просп. Миру, 51/2 у місті Хмельницькому), лист головного управління ДПС у Хмельницькій області від 13 квітня 2020 року №13210/10/22-01-58-07-19 (за змістом якого податковий борг по земельному податку AT "Видавництво "Поділля" складає 1 325,6 тис. грн.), лист Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради від 25 липня 2018 року №12-3123-02-10 (який містить інформацію про наявність заборгованості позивача по платі за землю у розмірі 722,3 тис грн.), лист Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 01 липня 2020 року №21204/7/22-01-58-06/14 (за яким AT "Видавництво "Поділля" рахується заборгованість перед бюджетом по земельному податку в сумі 1 294 259,42 грн.) свідчать про те, що позивачем систематично не сплачується податок на землю, податковий борг заявляється в судовому порядку та стягується примусово з 2008 року. 
Дані докази, на переконання суду, підтверджуться факт систематичності несплати земельного податку з 2008 року. При цьому судом враховано, що за станом на час прийняття оскаржуваного рішення заборгованість позивача зі сплати земельного податку складає 1325600 грн., що підтверджено представником позивача в засіданні суду. 
У зв`язку з викладеним, листом №1200/02-12 від 24 квітня 2020 року Департамент архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради звернувся до міського голови з пропозицією припинити право постійного користування Державному видавництву "Поділля" земельними ділянками площею 0,2653 га по вул. Чорновола, 9, площею 3,96 га по просп. Миру, 59, площею 0,05 га по просп. Миру, 51/2 у м. Хмельницькому.
Таким чином, позивачу було достеменно відомо про наявність у нього заборгованості зі сплати податку на землю, необхідності її погашення та ймовірності ситуації, що у випадку несплати заборгованості міською радою буде вирішуватись питання стосовно припинення права постійного користування на земельну ділянку.
Враховуючи наведене, приписи статей 141, 143 Земельного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Хмельницької міської ради від 17 червня 2020 року №85 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою юридичній особі" прийняте відповідачем з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не підлягає визнанню недійсним з наведених в позовній заяві підстав.
Висновок місцевого господарського суду про необхідність дотримання відповідачем процедури припинення права користування земельними ділянками, а саме надання доказів повідомлення позивача про час виявлення порушення, доказів надання вказівок позивачу із зазначенням строку на їх усунення, доказів повідомлення відповідача про намір відповідача розглядати питання про примусове припинення права постійного користування земельними ділянками, грунтується на неправильному тлумаченні норм статей 140 – 149 Земельного кодексу України.
Так, дійсно, положеннями статті 144 Земельного кодексу України визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства, який передбачає чотири стадії процедури припинення права користування земельними ділянками, а саме: виявлення порушення, виконання вказівок по усуненню виявлених порушень, звернення до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою, за результатами розгляду якого приймається рішення про припинення суб`єктивного права користування земельною ділянкою; оскарження землекористувачем рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку.
Зазначена стаття також передбачає, ким має бути складаний протокол про порушення, зокрема державним інспектором сільського господарства чи державним інспектором з охорони довкілля.
За приписами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
В пп 14.1.72. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України зазначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Відповідно до пункту 41.1.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є, зокрема податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Тобто, контроль сплати земельного податку (оскільки позивач є постійним землекористувачем) віднесено до повноважень Державної податкової служби в Хмельницькій області, а не до повноважень територіальних органів Держгеокадастру чи Державної екологічної інспекції.
Тому, застосування порядку припинення права користування земельними ділянками, передбаченого статтею ч. 1, 2 ст. 144 Земельного кодексу України (в частині виявлення порушення та надання вказівок для його усунення) до спірних правовідносин є помилковим, оскільки систематична не сплата не фіксується державним інспектором сільського господарства чи державним інспектором з охорони довкілля. Водночас ч. 3 статт 144 ЗК України (в редакції на час прийнятття оскаржуваного рішення) регламентувала право органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування  самостійно приймати рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою. (Даний порядок змінено у зв`язку з внесенням змін до Законом від 28.04.21).                     А тому твердження позивача про недотримання порядку прийняття оскаржуваного рішення та висновок суду першої інстанції про недотримання відповідачем в спірних правовідносинах процедури припинення права користування не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки законодавчо не визначено процедури для прийняття рішення органом місцевого самоврядування з підстави систематичності несплати земельного податку (п.д ч. 1 ст. 143 ЗК України).
Так, дійсно, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 215030933 від 06 липня 2020 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18400295, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19817779, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18829928, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19435459 на земельній ділянці ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Хмельницький, Проспект Миру, 59 розташоване майно, котре належить позивачу на праві власності.
Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.
Отже, відповідно до зазначених правових норм власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Одночасно користування будинком, спорудою неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування цього майна. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм та правил.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 листопада 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
ЄСПЛ у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.
Враховуючи наведене та вище встановлені обставини справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном, оскільки земельні ділянки право постійного користування на які припинено та необхідні для обслуговування нерухомого майна, що належить на праві власності позивачу, згідно оскаржуваного рішення нікому не передані, а позивач не позбавлений права у встановленому законодавством порядку оформити право користування на дані земельні ділянки.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року у справі №924/856/20 підлягає скасуванню, в позові слід відмовити.
Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                      
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року у справі №924/856/20 задовольнити.
Рішення Господарського суду Хмельницької області від 03 листопада 2020 року у справі №924/856/20 скасувати. Прийняти нове рішення. В позові відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" (29015, м. Хмельницький, Проспект Миру, 59, код ЄДРПОУ 05905740) на користь Хмельницької міської ради (м. Хмельницький, вул. Гагаріна, 3, код ЄДРПОУ 33332218) 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 4540 грн. судового збору за подання касаційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №924/856/20 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "27" вересня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.